Et podria dir... Hola, Àlex. Benvingut al futur.
De fet, ara jo t'hauria de preguntar de què
parlem avui, però ja ho sé, perquè acabem de
gravar l'episodi interior. Va, digue -m'ho
tu per primera vegada. anava a dir avui però
no avui en aquest episodi volem parlar de coses
que ens agradaria que existissin és que a més
fotre la pota Marc perquè això sí que ho has
proposat tu i jo no sé exactament cap on vols
orientar però coses que segurament ens agradaria
que existissin fer una petita predicció ja no
sé si és com coses que creiem que d'aquí 100
anys tindrem o coses que ens agradaria que existissin
ja right now perquè o bé són possibles o bé millorarien
substancial o exponencialment la qualitat de
vida que tenim clar, és que igual mira parlo
una mica així vas fent la recerca en temps real
el que et vaig dir i just va ser aquest fil de
cua que m'has mencionat que òbviament me'l
vas mencionar fa una setmana perquè ara estem
al futur sobre què s'imaginava la gent que seria
el futur 100 anys i que hi havia les balenes
que transportaven i aquest tipus de coses que
m'ha fet molta il·lusió. És boníssim. I vaig
pensar, ostres, què t'imagines tu que podries
tenir en el futur? Però llavors hi ha com dos
tipus de futur. És a dir, una cosa és el futur
immediat, coses que m'agradaria que existissin
ara, avui, aquí, i que podrien existir. És a
dir, que la tecnologia hi és, però no sé per
què no és tant, per algun motiu. I l'altra són
les coses... És que realment, sé que la tecnologia
no està aquí encara i que encara no hi hem arribat,
però tu, és que m'encantaria tenir això. És
a dir, això seria brutal tenir -ho. Llavors et
vaig dir, podríem posar com aquests dos tipus
d'escala, aquests dos tipus com de filtres.
Portant -te en el fil de cuora, hi ha un tema
que em sembla interessant i és com de quina manera
generen les prediccions futures. I una de les
coses que tens i... el que et dona una mica aquest
fil és tendim molt a sobreindexar el que ja tenim
i amb això projectem el futur. És a dir, projectem
el futur en base amb la tecnologia que tenim
i llavors tendim a sobreindexar amb les coses
que en aquest moment són tangibles. Exemple molt
tonto. Si tu mires pel·lis... distòpiques o futuristes
dels 50, i s'imaginen els 2000, com se'ls imaginen?
Se'ls imaginen plens de metall, tubs, exoescalets,
és a dir, són molt hardware -based. Per què?
Perquè llavors el que hi havia disponible, que
era... aquest tipus de coses, llavors el que
feien era com projectar aquesta imatge cap endavant,
quan en realitat res més lluny de la realitat,
perquè a dia d'avui el hardware anem a dir que
ha evolucionat molt a poc a poc comparat amb
el que ha evolucionat la part de software. Llavors
hi ha moltes més pantalles, hi ha molts més píxels
que no pas àtoms, no? I si no, doncs escolta,
comença a mirar pel·lis distòpiques, tipus Blade
Runner, Star Wars, veuràs que el futur que s
'imaginen... és extremadament metàl·lic. I dius,
és que res més lluny de la realitat. O sigui,
tot el que hi ha aquí són pantalles, no? En canvi,
quan tu mires les pel·lícules d'avui en dia
que s'imaginen el futur, què tenen? Tenen com
pantalles impossibles. Tot està ple de pantalles.
Pantalles impossibles són curves, apareixen sobre
les taules, sobre els vidres, sobre les parets,
absolutament sobre tot. Però tot són pantalles,
no? I si no, mirat, jo què sé, Minority Report,
per exemple. No havia caigut en això. Un altre
concepte que crec que és interessant és el de
que, en realitat, sí que és cert, et compro absolutament
el tema aquest de... no coneixia el verb sobreindexar,
per començar, però el de pensar com serà el futur
en base al que tenim. Aleshores penses, hòstia,
si jo estic treballant amb un ordinador i he
de projectar el futur, per tant, pensaré que
els ordinadors són millors. És que potser d'aquí
100 anys no hi ha ordinadors. Pensem que els
cotxes seran millors perquè ens desplacem en
cotxes, però potser d'aquí 100 anys no hi ha
cotxes. Aquestes són les coses que no podem predir,
però el que sí que està clar és que les coses
que sí que tenim ara i que s'utilitzaran d'aquí
100 anys seran molt més eficients i molt millors
que el que tenim ara. Un concepte que trobo molt
interessant és que el progrés tecnològic de,
et diré que, potser fins als anys 2000, o potser
fins a l'última dècada del segle passat, és
que l'ésser humà es va capficar en fer visible
la tecnologia. És a dir, el progrés tecnològic
anem a visibilitzar -lo. I aquí ara tens un ordinador
a casa. I ara tens un mòbil a la butxaca. I ara
tens un no sé què, un no sé quantos. Coses que
tendíem a visibilitzar per fer -nos veure el
progrés. Mentre que el que percebo jo avui en
dia és que estem revertint aquest procés. Ara
cada cop el progrés va més en invisibilitzar
la tecnologia, que al final és un mitjà, perquè
volem fixar -nos més en els objectius. És a dir,
i ara eliminarem gadgets. Doncs el que dèiem,
un telèfon d'avui en dia és la suma de 4 o 5
gadgets que portàvem abans a les nostres butxaques.
Potser les claus, la càmera fotogràfica, la cartera
i 4 o 5 coses més. Si volguessis una llanterna
i no sé quantes altres històries que té un smartphone
avui en dia. Estem tendint a invisibilitzar coses
i a reduir -les. Quan deies l'exemple de les
pantalles, per mi és paradigmàtic. És a dir,
quan tu veus Minority Report i dius, clar, t
'imagines les pantalles impossibles. Però en
moltes d'aquestes sèries, i no soc la persona
més adequada per parlar de sèries, no es fa servir
tecnologia conversacional. És a dir, el més similar
que trobes és Star Trek. que tenien l'assistent
aquest, que li deien, hòstia, ara ambienta'm
com si estigués a la selva, o fes no sé què,
o teletransporta'm a tal lloc, no? I allà tenien
la tecnologia conversacional que no es veu en
les altres pel·lis i series futuristes. En canvi,
és cap a on estem tendint ara, no? O sigui, eliminarem
les pantalles, eliminarem la introducció de text
escrit, passarà a ser tot conversacional, no?
Però fent aquest exercici que dius tu de sobreindexar,
jo ara m'ho imagino així. al futur. Però és
que potser no serà així, saps? Vull dir, potser
ja d'aquí 100 anys el que ni tan sols parlem,
o sigui, directament es llegirà el que volem
del nostre cervell i això es projectarà a l'assistent
virtual que tinguem, saps? Vull dir, és curiós
i a la vegada ho trobo complexa de fer prediccions
i per això quan mires pos de prediccions com
aquest, el de Cura, que podríem posar -lo a les
notes de... de l'episodi, veus coses que són
completament fora de lloc, et dius, hòstia, és
que hi ha una que és graciosíssima que posa vaixells
que van sobre raïls com si fossin trens, saps?
Tots els putos raïls al mar i els vaixells van
sobre aquests raïls. Ja em diràs quin puto sentit
d'això, no? O un gran sostre de vidre a les
ciutats perquè així les pluges fortes i les tempestes
no li cauen a la gent que va pel carrer. Fantàstic,
quin puto sentit d'això, no? Segurament no té
ni sentit ni cap tipus de fonament físic. No
obstant, n'hi ha algunes que sí que estan ben
encertades, i allà veus la videoconferència o
inclús l'aprenentatge en classes unificats que
es posen una mena de cascos els alumnes i aprenen
així a les classes a l'escola. Són coses que
no estan gens lluny de la realitat, però és una
miqueta l'efecte Nostradamus que havíem comentat
en un episodi, perquè Nostradamus s'ha quedat
tan famós en les prediccions que va fer, perquè...
segurament en va fer tantes que per via de la
supervivència ens en recordem les que van ensartar,
no? Però totes les altres tonteries i coses absolutament
impossibles que va pronosticar i no han succeït
aquestes no ens en recordem perquè evidentment
no creen cap tipus d'impacte en nosaltres, no?
I crec que qualsevol predicció que puguem fer
nosaltres sobre la tecnologia que hi haurà d
'aquí 100 anys pecarà una mica d'això. Direm
coses que són absolutament inverosímils que potser
tenen sentit ara amb el que coneixem i hi haurà
coses que... que diràs, hòstia, sí, és que és
de calaix, no? O sigui, podríem fer, si haguéssim
de fer una llista de 10 prediccions, ja tinc
jo que 3, les encertaríem. Per què? Perquè potser
són coses tan òbvies que acabaran succeint sí
o sí. Però les altres no... O sigui, crec que
estan tan fora de rang que probablement són derivades
d'una tecnologia que ni tan sols coneixem avui
en dia. És molt interessant el que dius, perquè,
fixa't, hi ha aquest llibre que a mi m'agrada
molt i el recomano a tothom, que l'autor realment
no és gaire conegut, J. Storrs o una cosa
així, que es diu Where's My Flying Car? Perquè
és molt real, no? Si te'n vas als anys 70 o
80, què teníem? Que era com el pinacle de l'evolució,
era el cotxe, no? Clar, exacte, era el cotxe.
Llavors, què t'imaginaves que era el següent?
O sigui, el pinacle de l'evolució què era? Doncs
l'aviació i l'automoció, no? Llavors, què et
pensaves llavors en el 50 o en el 60 que seria
el següent? Doncs, home, una mala gama dels dos
són cotxes voladors. Evidentment, el transport
està com molt candent, no? Llavors, clar, mires
el futur i el que tens és TikTok. No tens cotxes
voladors. tu has imaginat totalment diferent,
no? És a dir, o potser t'imaginaves això, doncs,
cotxes voladors, però al final el que tens és
diferent, és Uber, que és, bueno, és bastant
semblant, és que simplement tu invoques un cotxe
directament des de la teva aplicació i et transporta.
Doncs, bueno, és la versió moderna d'això, no?
Perquè, d'alguna manera, el que ha evolucionat
més ràpid han sigut els bits, que no pas els
àtoms, i ens ha portat a aquesta versió moderna,
no? O t'has d'imaginar, per exemple, jo sempre
penso en això com, apis sobre coses que t'agradaria
que existissin. Llavors dius, a veure, quina
és l'api cap a tenir una màquina que et cuini
qualsevol cosa? Què és? És Glovo. És claríssim.
És a dir, no existeix una màquina que et cuini
qualsevol cosa. No hi és. Si estiguéssim als
60... Jo hauria pensat en la Thermomix, però
clar. Vale, estic d'acord, però et pot cuinar
qualsevol cosa, Àlex. És a dir, la cosa més boja,
no? Llavors, com una Thermomix no pot. Bueno,
Glovo tampoc. Tampoc és que puguis demanar certes
coses si no està en la teva ciutat. Vull dir,
mireu des del punt de vista de Barcelona, però
mireu des del punt de vista de gent que està
en un poble i potser no tenen Glovo per començar,
però si el tenen poden demanar els dos restaurants
a la pizzeria i poca cosa més que hi ha al poble,
saps? Vale, tens raó. Gràcies per la dosi de
realitat i posar -me els peus al terra, però
imagina't que avui jo en una ciutat, d'acord?
És que, hòstia, si no en dos torno a ser l'exemple,
macho. Què és el que passa? Agafes i dius si
estigués al 60, com m'imaginaria això? Doncs
tu, segur que t'ho imagines com un robot amb
braços que t'agafa els ingredients, te'ls comença
a cuinar davant teu i t'ho fa, saps? En canvi,
com és? Bueno, és una mica més avorrit. perquè
en realitat no hi ha robot perquè no el veus.
És una dark kitchen d'aquelles que està mullet.
Però tu et ve de gust menjar un pad thai, que
és un tipus de cuina que fins fa 30 anys era
un concepte absolutament restringit al sud -est
asiàtic i aquí no sabíem ni absolutament el que
era i amb tres taps del teu polze, doncs... Escolta,
t'arriba a casa, calent, perquè te'l puguis
menjar, amb un putet. I dius, hòstia, l'outcome
és el mateix? Tio, idèntic, igual, el mateix.
La manera com t'ho imaginaves era... I és aquesta?
No exactament, però it's what it is. Val. És
a dir, quins són... Per tant, entrem en matèria,
no? Quins són els invents que a tu t'agradaria
que existissin? Va, quins vols primer? Els de...
Els del curt plaç o els de llarg plaç? T'ho
posaré d'una altra manera. Quins has robat de
Doraemon o de Star Trek? Perquè tots els meus
són aquests. Són les meves referències que tinc
del futur, que són Doraemon i Star Trek. O sigui,
bàsicament, tu el que vols és una butxaqueta
que et porti al... Què feia la butxaca del Doraemon?
Traia el que fos, no? La butxaca màgica del Doraemon
és una miqueta com Dropbox o un telèfon mòbil,
saps? Vull dir... pots fer el que vulguis amb
allò. No, no, no, però bueno, no havia pensat
precisament en la butxaca, però sí que és veritat
que hi ha certes coses que dius, hòstia, jo em
posava a pensar i fer prediccions d'aquestes,
o sigui, dels dos minuts que he fet abans de
començar a gravar, i dic, collons, és que jo
tot el que necessito, en realitat ja ho he vist
en algun lloc, o sigui, no sé com la gent pot
tenir aquestes invencions de dir, vaig a inventar
-me, o sigui, transport subaquàtic amb balenes
domesticades, o sigui, quanta droga hi ha en
aquesta predicció. Comencem pel curt plaç. Et
dono jo els meus. El del curt plaç ha de ser
una cosa que podria existir a dia d'avui. I
no té per què ser una cosa que això canviarà
la societat. No, és una cosa que et serveixi
a tu. Llavors, fixa't. A mi el que em serveix
seria, i això podria existir a dia d'avui perfectament,
però no ho fa per algun motiu. Tu saps que jo
soc un absolutament enamorat de les llistes,
d'acord? Sí. M'agradaria donar -li ítems aleatoris
i que me'ls classifiqués per exemple per temàtiques.
Exemple. Imagina't que li donc una API amb tots
els meus llibres de Kindle, Audible, amb audiobooks...
amb paper, i em dius, ei, vull que em creïs un
repositori gegant, com una estanteria digital,
classificada per temes, autors, i me la posis
perquè la pugui visualitzar amb tots els llibres
que he llegit, quins no i en quin estat estan.
És a dir, això que és una cosa tan fàcil, podria
existir perfectament, de fet, hi havia una aplicació
de fa molts, molts, molts, molts anys, i potser
encara existeix, que seria Delicious, per Mac.
Hòstia, sí. Sí, sí. Que feia alguna cosa semblant.
Si a allò li haguessin donat una mica una volta,
potser hagués tirat milles. Una cosa així, però
per qualsevol cosa. I això existeix a Her. Una
pel·lícula que, evidentment, no has vist i que
et recomano. Sí, sí, l'he vist. Fantàstic! Aquesta
l'he vista. Fantàstic! Doncs et fixes que al
principi li diu això? És una de les coses que
li demana al principi? Li diu, categoritza amb
no sé què, no sé què, no sé què, i li categoritza
com totes les coses com superordenades. Per exemple,
un dels grans pous de la meva vida van ser quan
em tenia que descarregar la música pirata, tenir
que classificar el metadata... MusicBrainz,
eh? Hòstia, Àlex, perdia hores, hores, dies,
setmanes per dia, perdia setmanes fent això.
Què et diré? Tio, fes -m'ho automàtic. O sigui,
està a Spotify. Allò em va salvar la vida. Jo
em vaig passar a Spotify no per una altra cosa,
sinó perquè et donava la música... categoritzada
i taggejada. Jo, gràcies, fill meu, gràcies.
No tinc que estar per internet buscant la cover
d'aquest àlbum per posar -lo aquí, saps? És
a dir, era com... Quin gènere és això, no? Quins
gèneres és això? Decideixo jo el gènere, saps?
Jo crec que era una miqueta aïllai, perquè agafava
MusicBrainz, tirava de repositoris que estaven
crowdsourcejats i la gent ja havia posat coses
i et donava probabilitats que aquell àlbum fos
tal cosa, no? O és aquest àlbum de Pink Floyd
i... si fos aquesta edició o amb aquesta altra,
tal, tal, tal. Sí, és bona, és bona. Aquesta
és la meva, de curt plaç. I la de llarg plaç,
saps que un altre tema que a mi em pica una mica
és el tema de la salut, d'acord? D'acord, que
interessant, perquè aquesta és la meva del curt
plaç, a veure com ho fas tu. La de llarg plaç
està molt lluny, jo crec. Estem molt, molt lluny.
Estem molt, molt lluny d'aquesta. I quan dic
molt vull dir que jo crec que jo no ho veuré.
Malgrat, recullo el teu punt d'abans perquè
l'havia llegit prèviament amb el Tim Urban,
que és aquest concepte de quant de temps necessites
tirar enrere per portar algú al futur i que li
agafi un atac de cor. I com aquesta mètrica es
va fent curta cada vegada, i potser dintre de
tres dies ens dona un atac de cor. I no em sorprendria.
Veiem com van les coses. Doncs... Per què t'ho
estava dient? Sí, t'ho estava dient perquè el
que jo m'imagino és... I això és una mica distòpic.
És que imagina't que et poses com a algú no invasiu,
una pegatina... el que sigui, un mecanisme no
invasiu que bàsicament medeix en temps real absolutament
totes les teves constants vitals. Absolutament
totes. És a dir, des de les calories que ingereixes,
els macronutrients que t'entren al cos, els
teus nivells d'insulina, els teus nivells de
colesterol, de triglicèrids, el pols, la pressió
sanguínia, absolutament tot. Absolutament tot
t'ho medeix únicament un mecanisme que no és
invasiu i que funciona com... Una enganxina.
És més, va, va, va, et permeto que sigui invasiu
i que me'l posis per sota la pell i que no el
noti. És a dir, per exemple, un microchip que
es fiqui dintre o un petit nanorobot, tio, que
te'l fiquin dintre d'un artèric i que comencis
a colar per allà dintre. Que comenci a córrer.
A mi que córrer per allà dintre. A mi això em
diuen que existeix i m'ho poso demà. Un Neuralink
no me'l poso perquè ja és invasiu, és més fotut.
Però una cosa així, que em dius, mira, tio, te
l'injecto per dintre de les artèries... I allò
se't fot dintre el cos i comença a circular per
allà dins i comença a analitzar i comença a treure
data, pum, pum, pum, pum, pum, i va reportant.
Això és l'única cosa que et diria que jo li
demano al futur. I no, eh, o sigui, més boig,
més boig, però aquí ja no entro, eh, seria que
tingués la capacitat no només d'analitzar, sinó
de reparar. Llavors seria la re hòstia. És a
dir, que dius, Titu, T'he detectat una cèl·lula
cancerígena. Si no t'importa i m'acceptes les
notificacions, potser per això serveixen, eh?
Et notifico, d'acord? Que d'això potser algú
vol saber. I si em dones permís, perquè tens
el privacy com off, la mato, d'acord? Ah, sí,
sí, gràcies, l'has detectat, perfecte. Doncs
sí, sí, ja pots, ja pots. Sort que li has posat
aquest anexe, perquè justament era la meva predicció
pel curt plaç, el mecanisme, el de lectura,
bàsicament. Típic mecanisme que tu poses i ja
sigui l'Apple Watch, o sigui el telèfon, o sigui
alguna altra història, un anell, els obra i històries
d'aquestes, que ja et fan totes les lectures
dels constants vitals. Crec que la tecnologia
ja hi és, probablement no per llegir totes les
constants vitals, però sí les més importants,
o algunes de les més importants. El ritme cardíac,
l'estabilitat, certes coses que al final ja
te les estan donant. Si comentàvem en un episodio
anterior que Apple havia estat treballant en
un dispositiu sense punció per mesurar els nivells
de glucosa a la sang, és que la tecnologia ja
està aquí. Aleshores, em resisteixo a pensar
que trigarem 100 anys a tenir aquest dispositiu.
Jo crec que és una cosa a la que Apple li fot
una miqueta més de canya. Ho anuncia d'aquí...
Per dir alguna cosa, dos o tres anys que ja tenen
aquest dispositiu. Evidentment no tindrà totes
les constants vitals i hi ha moltes que no les
necessites. Però sí que és cert, perquè potser
també la sobreinformació també és perillosa.
Hi ha moltes dades que probablement no siguin
rellevants per tu. Però el que és més probable
és que tu, com a persona de la teva edat, si
estàs en el teu sector i tal, tal, tal, les més
rellevants per tu siguin el teu estat de càrdio,
bàsicament. les teves lectures de batecs de cor
i els nivells d'estrès per dir alguna cosa o
com dorms, com la tecnologia que hi ha la gent
que tenen els Eight Sleep i gent així, però una persona
que té aquests problemes perquè és més sedentària,
té 70 anys i és un home amb sobrepès, doncs,
aleshores, probablement, li has d'estar fent
altres tipus de lectures, si són aquestes les
que els donaràs. Jo, per mi, aquesta era la predicció
del curt plaç. És a dir, jo, és una tecnologia
que necessito ja. Que si li vols afegir... la
part aquesta de la reparació, això sí que és
molt, extremadament futurista. Aquesta sí que
no la veig i, evidentment, espero que ja la treguin
i jo també la compro d'avui per demà. Però,
hòstia, jo quan has dit això he dit, collons,
si permís la meva aposta, el curt plaç, aquesta,
i més veient la deriva cap a companyia cada cop
més del sector mèdic que està fent Apple. Per
tant, jo crec que vindrà de la mà d'Apple, no
vindrà de cap altre player. de tecnològic, jo
crec que vindrà d'Apple, que ens donarà el dispositiu
una miqueta del futur. Això, per mi, és el cor
pla. Segurament se m'acudirien altres coses,
però crec que no són tan rellevants o no són...
És a dir, perdó, per què crec que hauria de tenir
o crec que la considero tan impactant aquesta
tecnologia? Perquè crec que de l'ama d'Apple
sí que es pot arribar... a convertir en un estàndard
de societat. És a dir, com donem per suposat
que qualsevol persona al planeta té un número
de telèfon i té un mòbil a la butxaca? Doncs,
exactament el mateix. Jo no percebo una societat
d'aquí cent anys que no tingui aquest dispositiu
i on tothom ja vagi amb el seu catxarret que
li digui, doncs, ojo, que... potser estàs derivant
cap a l'estil de vida que estàs tenint, t'acaba
d'augmentar un tant per cent les probabilitats
de desenvolupar Alzheimer d'aquí 15 anys. Aquesta
tecnologia també hi és, l'havia mencionat fa
un temps la gent de Flexi d'aquí de Barcelona,
ja ha desenvolupat aquesta tecnologia que a través
de... com escrius en el teu telèfon mòbil, o
sigui, el seu teclat és un predictor de malalties
neurodegeneratives. Ho han desenvolupat de la
mà de grans players del sector farmacèutic i,
hòstia, ho trobo una cosa al·lucinant. És a dir,
com tu escrius al telèfon et pot predir que d
'aquí 15 anys tindràs Alzheimer. O sigui, ho
trobo una cosa... de ciència -ficció, però si
sumes això, més el d'Apple, més altres coses
que no sabem perquè no hem fet la recerca o no
estem al dia, segurament aquesta tecnologia ja
la tenim aquí, però falta ensamblar -la perquè
està amb moltes peces repartides pertot arreu
i falta algú que ho faci bé i tingui la distribució
per fer -ho a escala mundial. La meva predicció
pel futur, i diràs quina tonteria, però on m
'agradaria que hi hagués un moonshot és en una
tecnologia que el que fes és reduir, o sigui,
eliminar per complet les deixalles. M'explico.
Que ens convertíssim tots en una societat de
zero waste, de zero residus. Qualsevol cosa que
entra a casa teva no surt de casa teva. Allò,
ja sigui perquè o s'elimina per complet i no
deixa restes, o perquè pots transformar -ho en
qualsevol altra matèria, com un transformador
de matèria. És a dir... Tots sabem que hi ha
certes coses, certs materials que són perfectament
reciclables, com el vidre o el paper en certes
condicions. Hi ha materials que no ho són, que
és molt difícil de reciclar, el plàstic i certs
altres materials. Doncs, hòstia, sempre m'he
imaginat el tenir com una mena de microones,
que potser això és una possible derivada de la
impressió 3D. Si tu ja pots imprimir en molts
materials... quin és el pas invers, el de destruir
aquests materials a casa teva, per convertir
-nos en una societat de residus zero. És que
crec que milloraria exponencialment el que és
tant la qualitat de vida com el que és la vida
en les ciutats, perquè tu imagina't que pots
fer servir aquesta tecnologia per fer que els
cotxes no deixin anar, no emetin. gasos tòxics,
no? No hauries de tenir espai als carrers per
tenir papereres, saps? Ni contenidors, ni coses
d'aquestes. I, evidentment, eliminaríem també
els olors i les olors derivades de tot això,
no? No ho sé, tio. Jo em vull imaginar que hi
haurà, que podrem arribar a transformar la matèria
una miqueta a voluntat, és a dir, dins de coses
més... Comences amb coses molt tangibles, diguem.
Però, hòstia, crec que canviaria molt el panorama,
perquè això combinat amb la impressió 3D, és
a dir, jo ara agafo, tinc aquest got que per
alguna cosa se m'ha trencat a casa, el foto
allà i el puc reparar, saps? No cal comprar un
altre got. Té moltes implicacions i les derivades
d'això, si t'hi pares a pensar, són infinites,
no? Perquè aleshores, clar, de cop i volta et
converteixes en gent que desapareix el comerç,
pràcticament, no? O sigui, se t'eliminaria...
la necessitat d'haver de sortir a comprar coses,
és a dir, tu pots generar tu, no? I he volgut
pensar això perquè he dit, hòstia, quina seria
una cosa que transformaria absolutament la societat
i crec que cap a una cosa millor, perquè una
de les coses de les que peca la societat extraconsumista
en la que vivim és aquesta, o sigui, la de tonelades
de xalles i de residus que generem, que al final,
doncs... canvi climàtic, la pol·lució, sobretot
totes aquestes coses van derivades cap a zones
menys desenvolupades del planeta, perquè la gent
rica tinguem les ciutats netes, doncs algú les
ha de tenir brutes, no? Tens l'illa gegant de
plàstic aquesta pel sud -est asiàtic, que ja
és del tamany de, jo què sé, del tamany de Catalunya,
per dir alguna cosa. Hòstia, m'agradaria pensar
que hem invertit molts esforços, molta tecnologia
en això, però... em costa veure com és econòmicament
viable. Això m'escapa completament dels meus
coneixements macro i microeconòmics, com això
seria viable i per què hauria de ser -ho.