El que m'has dit quan t'he preguntat com estàs al principi o no?
Que la vida és una merda i després et mors, no?
M'ha semblat com el millor pretext per parlar del que anem a parlar avui.
És humor britànic, em sembla que és una pel·li.
I de fet jo juraria, juraria perquè no miro aquestes coses, que ho tinc a l'estatus de WhatsApp.
Si ho trobo d'una brillantor o brillantesa, no sé quina és la paraula correcta, segurament brillantor, increïble.
És cinisme il·lustrat i és una manera de veure la vida.
Tu ja et planteges l'escenari com que el teu baseline, els teus estàndards d'acceptació són que tot és dolent,
tot va cap avall, tot és miserable i aleshores qualsevol cosa que la vida et sotrengui és positiu.
Fa molts anys que em considero que soc un pessimista pragmàtic.
Jo tant deixo pensar el pitjor.
Plantejo que tots els escenaris que em vindran són una merda.
Qualsevol cosa amb la qual la vida em pugui sorprendre positivament sempre serà molt benvingut.
Jo sempre ho rebré amb els braços oberts perquè diré,
la vida mai m'ha donat carvasses, la vida mai m'ha donat decepcions.
Per què? Perquè jo ja parteixo de la decepció.
Per tant, és impossible que cap situació a la vida em decebi en aquest sentit.
I et diré que et visc molt feliç així.
Així que et defineixes com un pessimista pragmàtic.
Exacte.
A mi m'agrada més pensar de mi mateix com un optimista racional.
És a dir, ets aquestes persones que va per la vida dient que no soc ni optimista ni pessimista, jo soc realista?
A veure, no exactament.
Tot i que aquesta perspectiva no em desagrada.
Simplement intento dir, ei, no ens enganyem, les coses van a millor.
Vull creure que les coses seguiran anant a millor perquè aquesta és la naturalesa del progrés.
Que no de la tecnologia, i m'agradaria fer una distensió aquí perquè per mi no van de la mà.
Una és un mitjà, l'altra per mi hauria de ser una finalitat.
Però no em vull flipar i vull pensar en no irracional, però sí coses fora de context.
Simplement intento aplicar les normes de la física al meu optimisme.
Posa'm un exemple.
Abans de l'exemple. Avui parlem únicament per donar context, eh, Àlex?
Està bé a vegades aguantar una mica com el misteri.
Es fa divertit, però si jo fos una persona que ho està escoltant,
també pensaria, home, xato, però de què collons parleu avui, no?
Que em fa una mica de mandra llegir-me la descripció.
Ahir, per cert, i això és una anècdota, vaig escoltar una cosa que m'ha fet tanta gràcia,
i és que una noia em va diferenciar com la generació més aviat la milènia,
que aquesta vindria a ser la nostra, amb la Z, que és la que ens ve després,
i de la que, entre parèntesis, i espero que no em senti molta gent,
afortunadament no em formem part, és que la primera s'anomena
com la generació landscape i la segona la generació portrait.
Com que tot el món, tu te l'imagines com landscape, perquè tot és landscape,
i fas les fotos amb el mòbil horitzontal, perquè tu has nascut amb la càmera,
però en canvi, quan vols veure el teu ordinador tot és landscape,
en canvi, un genzí pensa directament en modo portrait.
Està moltíssim això.
És brillant, jo ho escoltava ahir i pensava,
Déu meu, és la millor distinció que has fet en el genzí del planeta,
perquè, per exemple, és que ara s'està intentant com tiktokitzar tot,
i tot és tiktok, tot és vertical, és curt, és ràpid i és estúpid.
Això ve d'Instagram, no ve de tiktok. No, amb neu.
No hi ha modulants que hi paguen.
Perquè això és factualment incorrecte.
I ara, quan acabi d'aquest això, perquè perdó que m'ho heu obert una petita gent,
com sempre, entrarem al tema i explicarem de què parlem,
perquè encara no ho hem dit.
Però abans que això, Instagram, jo crec que va fer una de les coses més brillants...
Jo no en soc usuari, ni n'he sigut mai.
O sigui, també fer apologia o filosofia d'una cosa que no has fet servir
en ta puta vida també és un concepte interessant,
però soc un crític extern, hem de dir.
Llavors, va fer una cosa que és brillant, que per mi és dir, mira,
quin és el format que es veu bé a tot arreu.
Perquè què passa? Tu, quan fas una foto amb el mòbil,
pot ser proporció 16, no, proporció 3, 2, proporció 4, 5.
Tio, depèn de la càmera, depèn de què facis servir, quin conyàs, no?
Llavors, Instagram va dir, no, no, no, no, no.
Cuadrats. Exacte, Àlex, cuadrades.
Llavors, les fotos a Instagram, estic d'acord que ara amb el rotllo aquest del...
quan es diuen les stories, on diuen merdes,
això ara és vertical, i estic d'acord.
Això que dius d'ara té com 7 anys, això que dius ara de les stories.
Sí, això que vam fer ara fa una setmaneta.
Exacte.
Bueno, noi, és que la crítica des de fora sempre ve més a poc a poc
perquè aplica el Schindler Effect, que és allò que has de deixar madurar
les coses per veure que realment tenen relevància.
Ara, les stories haguessin sigut horitzontals en el seu dia,
ara no estaríem parlant d'elles i m'hauria estalviat el comentari.
Però, clar, has de deixar-ho reposar.
Llavors, ho vam fer quadrat i, tio, és que és una meravella, és perfecte,
perquè d'entrada, ells ja sabien com la UI havia de performar
perquè ja tenien el punt d'entrada filtrat.
A mi, aquestes idees de producte em semblen autènticament brillants,
perquè són funcionalitats que venen heredades per limitacions.
Aquestes coses m'encanten, Àlex. En fi, és igual.
Ho guardem per una altra, ja, tanquem per èntesi.
Està bé que m'ho preguntis, perquè generalment ho pregunto jo
i, de fet, a les... a dos quarts d'ons, menys un minut,
ha entrat el nostre notion, per mirar de què parlàvem,
perquè se m'havia oblidat completament.
I avui, avui sí, no? Avui toca l'episodida perquè estem millor
que fa 100 anys o avui tampoc.
Perquè després de la fotuda d'una pota èpica de l'episodi passat,
potser sí que tocaria parlar d'això, o què?
Fora de gisme.
Sí, avui parlem de si estem millor o no que fa 100 anys.
Crec que TikTok és un gran tema de conversa per obrir aquest maló,
però no ho farem per aquí, perquè jo crec que TikTok és un producte
que ens fa a tots pitjors, però això és una opinió personal
que no penso entrar en el podcast perquè aquest cop porto molta data,
perquè m'has fet molt mal proposant aquest tema,
que, de fet, aquest...
que no te'n recordis perquè el vas proposar tu i em serà interessantíssim.
Sí.
I porto... és que m'has fet mal, Àlex, tio,
perquè porto molta data, perquè és un tema que em fascina
i, hòstia, aquestes maneres he fet una recerca del flipar.
O sigui, crec que tinc massa data que no podré donar, la posaré les notes,
perquè és que tinc molta i tinc molts recursos i moltes coses,
però també cal avançar que aquest és un episodi doble,
cosa que també és molt interessant.
És un episodi doble perquè ve de la mà del següent,
encara no hem gravat però gravarem,
que són quins productes ens agradaria que existissin,
però no existeixen i podrien existir, que és interessant,
que sé que tampoc t'has preparat però que el gravarem.
Absolutament no, estic pensant ara mateix quins productes haurien de ser,
però sempre he tingut una idea d'alguna cosa,
però en parlem d'aquí una estona.
Aleshores, dispara'm tot aquestes dades,
perquè la meva recerca consisteix en haver-me oblidat
del que havia més o menys preparat la setmana passada,
que tampoc havia preparat moltíssim,
i avui he obert cuore, bàsicament,
he anat a una sèrie de fills de cuore on la gent es fa aquesta pregunta.
O sigui, jo com em vaig dir a la intro de l'episodi passat,
que és un tema que em fascina,
perquè dins de la persona pessimista que soc jo,
la gent és molt pessimista en aquest tema,
o sigui, em sobrepassen en pessimisme amb aquest tema en particular.
Tothom, inclús la gent més happy flowers del planeta,
tothom té unes reminiscències, una nostàlgia al passat que jo no l'explico.
I tothom diu, no, és que clar, fa cent anys,
potser som més feliços, dormir amb la porta oberta no, l'o típic.
O sigui, com una versió més sofisticada i més lleugera,
en Franco, els trens arribaven a l'hora i es podia dormir amb la porta oberta,
doncs una miqueta va per aquí. I la gent és que abans no teníem el social media,
abans teníem només dos canals de la tele, vivíem tots amb família i no sé què,
i dius, hòstia puta, una glorificació i una nostalgificació
de la poca elecció, vull dir, de la pobresa de l'ecció,
que la trobo molt preocupant.
I aleshores, en aquest sentit, potser sí que és un dels pocs àmbits de la vida,
en el que soc optimista,
a dir que la vida, evidentment, està molt millor que fa cent anys,
el que passa és que tendim, com a éssers humans, a donar per descomptat
tot el que tenim a resatejar els nostres estàndards
i cada cop posar-los més alts, perquè dones per descomptat tot el que tens
i, com es diu en anglès,
the grass is always greener on the other side,
l'aire sempre és més verd al jardí del costat,
doncs la gent tendeix a anal·lar les coses que no té,
però cada cop acumules més i, no ho sé, jo crec que perds vista
de la realitat i de tots els avantatges i tots els beneficis que hem anat acumulant
i que ara són invisibles als nostres ulls, perquè bàsicament ja els tenim,
els donem per descomptat.
Per tant, Àlex, la teva resposta a la pregunta i bàsicament com...
No, tio, m'agrada perquè ets un tio que sintetitza les coses.
És que sí, estem millor i ja està, s'acaba l'episodi, de veritat, és així.
Sí, recomano molt que la gent vagi a cura i obri aquests fils, perquè són espectaculars.
És una batalla constant entre la gent que diu
sí, perquè fa cent anys la gent moria de tuberculosi, i ja està.
Bàsicament, respostes megacurtes com aquesta,
gent que t'escriu respostes hiper elaborades dient totes les malalties que s'han erradicat,
s'ha disminuït pràcticament al mínim la mortalitat infantil, la mortalitat en els parts,
qualsevol tall que et fessis, un tall innocent, una ferida innocent,
doncs de cop i volta podies morir per allò, hi havia molt més racisme,
hi havia molt més tota una sèrie de coses, de llistes infinites,
i el tercer grup de gent que és el de dir
jo era molt més feliç quan era pobre, bàsicament teníem dos canals a la tele,
a la ràdio només hi havia un canal, ens deien el que havíem de fer,
ens sabíem poesia de memòria, aquests em flipen, molta gent nostàlgica del saber recitar de memòria
carretes i carretes de poesia i de discursos famosos,
i gent molt nostàlgica d'aquest tipus de coses,
probablement nostàlgia de cimonònica i parlen amb una condescendència que és bastant divertida,
per tant recomano a la gent que vagi a cobrar i obri aquests fils,
perquè són més... per canviar un dia dels comentaris del Marc
crec que està bastant bé fer aquest exercici.
És interessant i una cosa que m'ha sorprès molt,
el que tu dius és que jo, generant una mica de recerca, sempre utilitzo molt Reddit i Wikipedia,
són les meves redes socials, que en aquest cas, per a aquest tema en concret,
tens raó on hi ha més informació i respostes molt ben elaborades i desgranades,
no és aquí, sinó que és a Cuara i és molt curiós, m'ha semblat curiosíssim,
però jo que pensava que això a Cuara ja estava més mort, però bueno, en fi, és interessant.
I saps quina funcionalitat té que ho he descobert i no cal ni que et creïs un compte,
això també se'n pot parlar tres episodis seguits.
Hi ha un moment a dalt, quan entres en un fil, que et posa...
pregunta-li a... hi ha un nom, ara no recordo com es diu el xato,
és un bot d'aquests de iai, llavors li dones, li preguntes i et fa un text generatiu,
mític xatjipiti, en el que t'explica com les respostes, et fa un summary de les respostes i l'article,
perquè et llegeixis com al one-liner, m'ha semblat curiós.
Ara mateix no ho sé trobar, però no és el meu millor matí, també t'ho diré.
Els de Cuara, no sé si tot l'equip de Cuara, han llançat una eina d'ai-ai que es diu POU,
com l'Edgar Allan Pou, jo l'estic fent servir, està bastant bé,
dintre de les eines conversacionals és molt correcte, funciona molt bé i molt ràpid,
fins aquí aquest parèntesis completament informatiu.
Vinga, dispara'm amb dades, tinc curiositat, perquè jo ja sé les conclusions d'això,
però la nostra audiència s'acaba de llevar i és un dilluns i els dilluns és molt complicat.
Dispara'm amb dades.
A veure, anem a disparar amb dades. Tu creus...
o sigui, anem a treure primer l'elefant de l'habitació, que és si, com a, el món està millor
ara que fa 100 anys, inequívocament, es miri per on es miri, qualsevol mètrica,
tot tendeix a anar a millor.
Després hi haurà coses que ens agradaran, coses que hem demanat, coses que no,
també entrarem en aquest tema, però en general tot està millor.
I llavors, per entendre coses d'aquest tipus, has de veure dades,
i mira, per exemple, te'n tiraré una que no és una dada com numèrica,
sinó que és un concepte molt interessant.
I és que un homo erectus, per exemple, com hi estic anant molt enrere,
evolutivament, el seu cos evolucionava més ràpid que les eines que feia servir.
Aquesta idea m'ha semblat brillant.
O sigui, perquè tu penses que l'evolució humana és molt lenta, dius,
jo de matxo, tio, que lenta que m'estic adaptant a l'ambient.
Si jo em mirés dintre de 50 anys, segur que tindré en forma de L,
perquè quan ens passem el dia sentats,
potser avança d'això i salva el problema d'anar al gimnàs.
És com volir.
Exacte, exacte, igual.
És que és el mateix.
O sigui, al final, ostres, és que si veus l'homo erectus,
la seva evolució era més ràpida que la de les eines que utilitzava.
Cosa que m'ha semblat com dir-me,
Déu meu, però com pot ser això?
O sigui, que neixis i moris amb les mateixes eines.
És increïble.
En fi, dir això, una manera molt interessant de veure la mètrica de progrés
sempre et porta a mirar quanta estona necessites treballar
per guanyar-te una hora de llum.
Per llegir, per exemple, o per fer el que et surti.
L'energia és una molt bona mètrica de progrés.
És a dir, quant et costa a tu generar aquesta energia.
I dic, no a tu, és a dir, societàriament.
Llavors, per exemple, Àlex, amb un salari mig a dia d'avui,
tu quant creus que hem de treballar quanta estona
per generar una hora d'energia?
No en tinc ni puta idea, Marc, no em facis aquestes preguntes.
I quan dic energia em refereixo a una hora de llum per llegir,
o sigui, una bombeta de 60 bats.
Doncs nen, mig segon.
Va fantàstic.
Llavors, mig segon, amb un average wage.
El 1950, o sigui, no fa tant, era 16 vegades això.
El 1880, fa un segle i mig, havies de treballar 15 minuts.
Tu imagina't, a mi em fa molt de raig el concepte
de tenir una lampareta al costat, petita, per llegir.
Llavors, estàs una hora llegint i al cap d'una hora has de deixar el llibre
i has de ficar-te a treballar 15 minuts per aconseguir una hora més.
És com una màquina d'aquestes tragaperres.
Però el que és fort és que l'any 1800, pre-Revolució industrial,
aquest número era 6 hores.
Havies de passar 6 hores.
Tu t'has d'imaginar,
t'has d'anar a la fàbrica 6 hores a treballar,
llavors tens dret a anar a casa i llegir una hora.
Però ja has de tornar, perquè s'ha acabat el crèdit.
I més et val que no facis res, o sigui que no cuinis mentres.
Perquè si cuines, allò també computa, eh, xato?
Computa molt, perquè aquell energista més conta.
És acollonant. Em va semblar fascinant.
És bona mètrica.
No hauria arribat jo mai a aquesta conclusió, també t'ho dic.
No, tio, no és meva, és recerca.
No l'he computat jo a la mètrica, però gràcies, Àlex, t'ho agradeixo molt.
Llavors, simplement com per entendre una mica de què estem parlant,
o sigui, absolutament el que tu has dit.
Des de l'any 1950, que dius, que no fa tant, que no fa tant,
el life expectancy, com es diu això en català?
L'expectativa de vida.
Sí, diria que sí, expectativa de vida, sí.
Ha augmentat en un terç. És una borrada.
Amb 70 anys.
I ara no et començaré a tirar com els números, no?
Però és que no es fa molt avorrit per la gent, jo crec.
Hi ha una dada que és molt interessant,
i aquesta sí que sugereixo que la gent l'aussi, perquè és molt divertida,
i és quan, amb la recerca que hi ha,
imagina't que és com un procés de síncron,
com la recerca mèdica que està venint en aquest moment,
està funcionant en el background,
amb la velocitat que això evoluciona, cada minut que tu vius,
quants segons de mes la recerca mèdica et dona.
És una mètrica molt interessant.
Tu en realitat no estàs vivint un minut, estàs vivint una mica més,
perquè se t'està allargant la vida a mesura que la vas vivint.
Em sembla curiosíssim, aquesta idea.
Però, per exemple,
l'incom mitjà per càpita,
ajustat per inflació,
a nivells globals, des de l'any 1950,
ha fet un part tres.
És una borrada. És que és una borrada.
Mètriques, però tan tontes, la desigualtat,
homicidis, absolutament tot,
està trailing down.
Llavors, aquí hi ha diversos factors que són interessants a computar,
perquè, evidentment, tot és bo,
però hi ha cosetes.
La primera cosa és que...
I...
I penso que aquest punt és important,
perquè sense això no ens podem fer una molt bona idea
de com està evolucionant tot plegat.
És que el fet que sigui possible no vol dir que sigui bo.
És a dir, tenim moltes coses noves
que ningú ha preguntat si volíem.
Et pots preguntar si això ens ha fet o no la vida millor.
Exemple, el fet que cada minut,
per no dir segon,
t'arrivi una notificació al mòbil.
És a dir, això ho pots considerar que és tecnològicament possible,
sí, gràcies.
El que no tinc molt clar és que sigui humanament desitjable.
El fet que estigui aquí ho ha creat com una realitat invisible.
Ens ho ha portat i ja està, aquí ho tenim.
D'acord, gràcies.
Però, realment, això ens està empotxant endavant com a raça humana.
És a dir, això fa que sigui millor que fa 100 anys.
Llavors, aquí és on venen els...
és a dir, on venen les heretes societàries.
I és que, potser, algunes coses les hem portat massa cap a la dreta.
I perdó que sigui la dreta de la meva analogia,
però és que no sé per què sempre m'imagino com un conte de revolucions de cotxe.
L'hem portat massa a la dreta en el sentit de dir,
ei, ei, ei, que potser, pel fet que sigui possible,
no vol dir que ho tinguem que tenir.
Cal que la nevera tingui una pantalla i sigui intel·ligent i un sistema operatiu allà dintre?
Hòstia, no ho tinc claríssim.
És possible posar-la?
Sí, és possible, però realment cal.
Ostres, no ho tinc claríssim, no?
És a dir, hem descobert que ens podem connectar amb la gent a la velocitat de la llum?
Ostres, això és l'hòstia, no?
És brutal, t'obre unes portes i unes possibilitats que un rei,
fa 50 anys no havia ni imaginat, ni la persona més rica del món,
de fa 50 anys, té el que nosaltres podem tenir ara.
Qualsevol tipus de cuiner o cuina exòtica t'arriba a casa en un minut
a través d'una aplicació que tens a la teva butxaca.
Et podem curar a nivells que no pots entendre res.
Per fer-te un cafè et cobrem un euro i no te n'has d'anar a Colòmbia a molir el gra.
Realment, el confort i l'accés que tenim a les coses materials i sobretot no materials és increïble.
Però, per altra banda, jo vull agafar-te aquesta reflexió.
Que potser a vegades, pel fet que les coses siguin possibles, les portem massa a l'extrem.
I realment això és el que fa pensar que la vida fa 100 anys era millor.
Perquè moltes vegades les coses que realment ens fa feliços
no són altres que les que ens connecten més amb la nostra realitat.
I no ens enganyem, malgrat tinguem tecnologia divina,
som uns mamífers, uns animals que van ser dissenyats durant 200.000 anys
per viure en un bosc, en una sabana, connectats a la natura,
movent-se, corrent a dreta i a esquerra i sense molts dels bicis que en els quals estem avui.
I per això, i torno al punt que feia al principi,
realment hem mogut les nostres eines o la nostra tecnologia infinitament més ràpid que la nostra evolució.
I això ha creat un offset evolutiu i societari brutal.
És a dir, la nostra cultura evoluciona infinitament més ràpid que la nostra evolució humana.
Llavors, estem adaptats per estar sentats 14 hores davant d'una pantalla?
Sense dubte, no. I és per això. Segurament evolutivament canviarem dins d'uns anys.
Però la nostra genètica o de la manera com hem estat dissenyats
resulta que no evoluciona tan ràpid com la llei d'Amur. No sé si m'explico.
Sí, i d'alguna manera em fa pensar que aquesta, com que ens acostem a l'era de la singularitat,
aquesta exponencialitat que s'ha sortit més d'una vegada en episodis anteriors,
em fa pensar en una mètrica que potser no té sentit, perquè estic una mica improvisant.
Però crec que una bona mesura del progrés és que cada vegada és més curt el període
pel qual ara podem viure, o sigui, pots viure com vivia la noblesa, la realesa i l'adhistocràcia
de generacions anteriors. És a dir, nosaltres ara vivim com tu i jo.
Tenim les coses que tenia la noblesa, probablement de fa 50 anys, per dir-ho.
Però la gent de fa 50 anys trigava molt més a viure com la noblesa de 100 anys enrere.
Cada cop el delta es va fent més gran a mesura que tires cap enrere.
I no sé fins a quin punt accelerarem això tant que la societat passi a tenir-ho tot per descomptat.
Evidentment, tu i jo vivim en tecnologia, vivim en països desenvolupats, etc.
Per tant, agafem-ho amb pinces, sempre tinguem en compte aquest viaj.
Però lligat amb el que comentaves, d'aquestes coses que són superflues,
a mi em costa molt, per exemple, desgranar d'aquestes derivades.
Crec que són derivades de primer ordre.
El que dius tu, hòstia, tenim la vera, som intel·ligents, ens serveix la pantalla?
Això ens propulsa cap endavant com a societat?
No ho sé, però probablement són invencions que o acabaran a paperera de la història o bé són un pas intermedi.
Aquest pas intermedi són aquelles coses que no saps,
perquè indirectament et fan trobar una cosa que et fa fer un sal evolutiu.
Tu imagina't que ara, per alguna cosa, per colar a tota la societat el tema de les neveres intel·ligents,
tothom en fa servir, per alguna cosa s'inventa un protocol per interconècter totes les neveres.
Això eficienta molt millor el delivery de les empreses de l'e-commerce, supermercats, etc.
I d'alguna manera d'allà en surt una evolució, una altra derivada d'això, que ens fa millorar com a societat.
Però si no ens haguéssim cregut a la història de les neveres intel·ligents, no hauríem arribat mai aquí.
Per tant, és molt difícil mesurar en aquest estadi l'impacte de certes derivades.
I només tenen sentit quan s'ha donat aquesta potencialitat.
Penso en tots els invents indirectes, tipus la penicil·lina i altres invents tan tecnològics i descobriments científics
que s'han trobat per error a la societat. I de vegades dius, de quina manera podríem ajudar a mitigar tots aquests errors?
Però clar, si els mitigues probablement també, si els elimines d'aquesta sanandípia,
ens parlem coses molt importants també de la societat.
I per tant, mesurar si les notificacions al mòbil són una cosa positiva o negativa,
perquè tu penses que és una negativa, jo crec que és positiva perquè segurament és un stepping stone,
és una pedra de pas per la societat. No podem saber-ho, no pots calcular en un moment donat.
Ho has de fer de manera retroactiva i veure com s'ha arribat aquí.
Com s'ha arribat, per exemple, a la forma dels smartphones actuals?
Quin paper va jugar, per exemple, l'iPod Touch, que és una cosa que poca gent se'n recorda,
però dius, hòstia, igual els iPods d'Apple van marcar el futur dels smartphones que tenim avui en dia a la butxaca,
perquè telèfons mòbils n'havien hagut sempre, però com a concepte de pedra de pas,
que dius, hòstia, una cosa que tampoc la societat no necessitava gaire, no? Portar música a la butxaca,
i de cop i volta això ha fet que uns anys endavant aparegui una tecnologia que ho ha canviat tot, que són els smartphones.
Per això soc una miqueta cèptic amb el tema que comentes.
Mira, va, no només et compro la crítica personal cap a mi, perquè tens raó, moltes vegades...
I mira fins a quin punt m'aplico la meva pròpia medicina, perquè si hi ha alguna cosa que de veritat intento fer molt,
i sé que a vegades soc l'avi del podcast que es queixa que tot està malament i que res funciona,
però intento fer molta introspecció i molta autocrítica.
A mi el que m'agrada molt pensar és... Mira, aquest episodi m'ha agradat molt perquè m'has deixat fer una cosa que és el meu plaer...
no sé com es diu Guilty Pleasure, però això, el meu plaer dolent.
Que només no t'agrada admetre en públic, és un plaer per tu mateix.
Exacte, aquest tipus de coses.
Doncs aquest plaer que no es pot publicar és posar-me cap dins de... Te l'he mencionat alguna vegada, aquesta web que es diu Pessimist Archive.
Em fa molta gràcia aquesta web, és molt bona.
I m'agrada mirar-la no només perquè em fa molta gràcia què pensava la gent de la tecnologia,
on realment la gent posava el crit al cel amb coses com el jazz, per exemple, la ràdio...
Sí, sí, sí, les sales de ball. Les sales de ball era com la gent que va a les sales de ball són satànics, bàsicament.
Et converteixen al satanisme. Sempre és un exemple que poso, com qualsevol cosa, sobretot perquè és la típica crítica que tu i jo vam patir de petits,
si jugues a videojocs t'acabaràs convertint en un assassin sèrie, si o si escoltes metal mataràs gent, o jugues a rol...
Aquestes coses vas tirant enrere molt temps i tot el que és la gent més conservadora sempre ho ha aplicat a les coses que no enten.
Vaig arribar en punt en el que vaig sentir en un podcast, que es deia que això venia d'abans del...
Ja no el rock and roll, que deien que era com música satànica i que induïa la gent a entrar en orgies i altres tipus de possessions sexuals,
sinó que les sales de ball, vaig flipar amb això. Segurament la gent més conservadora volia que els diumenges, en comptes d'anar a la puta sala de ball,
te'l passegis a l'església, fent treballar pel teu amo i senyor.
Em fa molta gràcia això, Àlex, no només hi havia gent que descartava aquest tipus de tecnologia, i quan estic parlant d'això estic parlant de coses com
la càmera fotogràfica quan va sortir, els llibres, les vacunes, l'electricitat en si mateixa, els viatges en avió, els miralls,
o sigui coses com que dius, ostres, és ok que les descartessin, però em fa gràcia entendre per què les descartaven, és a dir, quin era el motiu.
Llavors, jo què sé, de la mateixa manera que avui en dia tenim unes creences sobre alguns temes de, hòstia no, això és dolent per a aquest tema,
jo faig el meu exercici d'empatia personal, introspecció, i dic, ostres Marc, no seràs tu un pessimist archive d'aquests de l'any 2023,
pensant que les notificacions són dolentes i el 2130, si vingués algú aquí et diria,
no siguis burro, que no veus el que has fet, quina cagada, si les notificacions són l'hòstia, si ens han permès això, no?
Igual que el que, just l'exemple que has mencionat de les pantalles a les neveres, jo per això convido a tothom que ho vagi a mirar,
perquè et dona com aquesta dosi d'empatia, no des del punt de vista de, no tot és bo, tot s'ha de tirar endavant,
no, però moltes tecnologies que avui donem per descomptades i que sense elles seríem probablement miserables o no tan,
és que no sé quina és la paraula, però en fi, avançats anem a dir, o ajustats al nostre temps,
i que ara donem per descomptades, en el seu dia dèiem, doncs, ei, que les dones no podien anar amb bicicleta
perquè em sembla que era que, saps, les noies verges que tenen l'iment que deien que això, que els trencava l'iment,
que era un acte satànic anar amb bicicleta...
Se'ls veuria a les cames, no?
Exacte.
Que no podien portar minifaldilles i tot això.
Bueno, és una de les meves crítiques a la religió organitzada, i perdona que et talli,
que és el tema aquest que inhibeixen la gent, inhibeixen el sàctic crític de la gent,
fent-los repetir mantres que no són certs, i aleshores com que la gent no reavalua aquestes veritats,
per exemple, certes religions en les quals no pots fotografiar una persona perquè li robes l'ànima, saps?
Tu creus que qualsevol persona a mig cervell avui en dia pensa que amb una fotografia li robes l'ànima una persona?
No, però una mentida dita molts cops es converteix en realitat, no?
Es converteix inclús en religió o en campanya de màrqueting.
Aleshores, com que la gent repeteix això com burros i no es dediquen a reavaluar aquestes falsedats,
les donen per descomptades. I de fet, si mires tots aquests comentaris, passaré ara al fil de cuara,
perquè és boníssim, perquè també hi ha un apartat que és el de coses que ens pensàvem que tindríem al cap de 100 anys.
Si la gent fa 100 anys es pensava que tindríem avui en dia, no?
Hi ha coses boníssimes com el viatge per so de sop aquàtic amb balenes domesticades, em sembla increïble,
o edificis que van sobre els rails del tren, saps?
Pots transportar-te amb el teu puto edifici d'una ciutat a l'altra.
Més enllà de, jo què sé, bombers voladors i coses d'aquestes, si t'hi fixes,
hi ha una correlació molt forta entre la gent nostàlgica del passat i gent que tenia la vida solventada,
perquè trobaràs molt més home nostàlgic, home blanc nostàlgic, que un home d'una altra raça nostàlgic o una dona nostàlgica.
Per què? Perquè aquests dos subsets de l'espècie humana fa 50 anys potser no podien votar,
potser eren apallissats públicament, saps? Potser no podien fer certes coses, no podien ni treballar, saps?
Estaven esclavitzats... Agafem-ho tot amb pinces, tio.
Ja t'he tallat, eh? Doncs continua. Perdona.
No, és que justament aquest fil de cuora em sembla com el millor passe cap al futur que li pots fer a l'episodi següent,
que és el de... Aquesta gent és el que s'imaginava com seria el futur, com ens l'imaginem o què ens agradaria a nosaltres que tingués,
o quines coses podrien ser inventades que pensem que tindrien sentit.
Per tant, potser et sembla una molt bona manera com de moure'ns nosaltres cap al futur nosaltres dins d'una setmana.
I això sí, ara això sí, la nostra audiència haurà d'esperar una setmana.