Tio, m'encanten els episodis que comencen, que
em corregeixes ja, d'entrada. M'he d'esforçar
de vegades per no fer -ho durant l'episodi,
tot i que jo també dic molts barbarismes, però
hi ha alguns, tio, que dic, hòstia puta mare,
que em portes quatre o cinc en una frase, saps?
O d'aquests que són com molt, molt, molt continuats.
Però sí, avui anaves a dir calentar la cadira,
i en català correcte seria escalfar. O sigui,
avui escalfem la cadira a foc a terra, no? Exacte,
avui escalfem la cadira, sí. Es fa difícil, eh,
el tema d'escalfar la cadira quan treballes
des de casa, perquè realment, suposo que deu
ser el mateix que treballar des d'una oficina,
el que passa que no tens gent que et controla
tant si entres, si surts, si fas pausa pel cafè,
vull dir, és un altre tipus d'empreses, no?
Parlem d'empreses més tradicionals, entenc.
Que bé va, eh, anar a dinar junts, perquè surten
temes, eh. M'han sortit squads, sí, sí. I et
vaig poder ensenyar la tecnologia de Pokémon
Go que t'havia dit a l'anterior episodi, muntada
per Telegram, tot aquell circ i totes aquelles
parafernàlies, però així ho vas poder veure en
primera persona. Ho vaig veure literalment en
directe. I, a veure, vam fer un desfavor l'altre
dia, també és cert, i és que vam dir que aquest
episodi seria una experiència religiosa. És veritat.
I no ho ha sigut. No ho ha sigut. I és una pena,
és una pena. Ho serà en algun moment. En algun
moment la religió i foc a terra creuarà en els
seus camins. I anirem junts de la mà del pastor.
Però no serà avui. No serà avui encara. I tampoc
serà el següent. No me'n recordo, eh? No me
'n recordo què ve del següent, però... A veure,
Àlex, fill meu, és que no pot ser. Ho acabo de
veure a WhatsApp. Això però ho has tingut que
mirar, però Déu meu. No ho he buscat, està a
la segona pantalla. Està a la segona pantalla,
ho tinc aquí i ho tinc davant. Abans d'entrar
amb la cadira calenta, deixa'm dir -te que t
'acaba de sortir una cosa el dia 7 per la tarda.
T'explico, t'explico. T'ha sortit, eh? T'ha
sortit. Només que ho sàpigues. Tens ja un event
al calendari. A les meves noves oficines, que
puc fer publicitat, estic treballant des de Goin.
Tio, que no ens paguen, eh? Bueno, és igual,
però són molt macos, tio. Són molt macos. I el
David l'estimem molt i sé que m'escolta, llavors
des d'aquí li faig una mica de publicitat. Fan
una cosa que jo feia ja en el seu dia a Ironhack.
que crec que és una cosa molt sana i és que cada
vegada que hi havia un event significatiu d'Apple
el que feia és que posava el meetup, el creava
creava un meetup i convidava la gent a veure
-lo allà amb palomites, pizzes, baixava amb el
projector a la gradeta i tio, és allò que mires
l'event d'Apple hòstia, amb bona companyia,
saps? Amb gent que li importa. I hi ha debat,
hi ha debat, hi ha debat, d'acord? Perquè sempre
està el típic Apple fanboy tribunero, sempre
hi ha els mítics, no? Llavors, tio... No ho veig.
Hòstia, Déu meu, Déu meu, és que no anem bé,
és que no anem bé, es fa a set de la tarda, d
'acord? Llavors, escolta, escolta, jo t'explico,
jo t'explico. Llavors... Aquesta tradició que
em pensava que només m'importava a mi i només
ho feia jo, resulta que el Carlos, un dels membres
fundadors de Goin, també ho fa. També ho fa.
I llavors a les 7, Àlex, se t'acaba de convidar,
se t'acaba de posar un event al calendari perquè
vinguis amb mi per assegurar -me que miris la
vent. Perquè sí que no ho faràs. Llavors t'agafaré
de la maneta i et portaré allà. I després, si
vols, podem anar a sopar. Les noves un barça.
Ojo. Vull dir, Apple està bé, però el Barça és
millor. El dimecres? Sí. Quant dura? Res, no.
No solapa, no solapa, no solapa. Et dóna temps,
et dóna temps. D'acord, d'acord. Vinga, va.
Compro. Hòstia, no he vist... Això que ha passat
avui a Foc a Terra és èpic, eh? És bastant èpic,
sí, sí. És bastant difícil d'aconseguir, eh?
Que em tiris un esdeveniment al calendari i el
pugui acceptar on es pot. En temps real està
molt bé. I després de cinc minuts calentant la
cadira, ara jo crec que podem començar. Perquè
aquest episodi ve de la mà, ara mai millor dit,
de calentar la cadira perdent el temps en un
restaurant en dia feiner. dinant amb l'Àlex
tranquil·lament i d'aquí va sortir la conversa
perquè els dos tenim opinions molt marcades anem
a dir anava a dir strong opinions però no ho
he fet tenim opinions sí, sí, molt opinions contundents
exacte, tu o sigui molt consolidades i molt formades
sobre La cultura del treball i si realment el
tema de les hores és proporcional a... Ostres,
Àlex, és que vull dir outcome, vull dir output,
però no sé com s'ho hem de dir, ajuda'm una
mica. Els resultats. Vinga, va, vinga, va, els
resultats, sí, sí, els resultats de la teva feina,
no? És a dir, si realment existeix una correlació
entre la productivitat i les hores que passes
sentat a la cadira, en el meu cas dret a l'Standing
Desk. Llavors, jo sé que tu, Àlex, inclús ets...
Hòstia, a més, inclús coneixes gent que ha sigut
extremadament vocal en aquest tema, que ha publicat
llibres i que són referents, jo et diria, mundials
del tema, com la gent de Basecamp, no? Llavors,
jo et volia preguntar, tu, primer, i més sabent
que tu manegues una companyia 100 % remota, que
sempre ho ha sigut, amb una cultura del remot
molt forta, Se'm fa difícil pensar algú amb qui
millor parlar aquest tema. Sí, a veure, tot va
sortir perquè quan estàvem parlant, recordo que
comentàvem molt la... No tant la cultura escalfa
a la cadira, sinó la cultura... Aquesta gent
que es vanta de treballar 80 -90 hores a la setmana,
però posava en dubte si realment les feien, no?
O sigui, tots coneixem els típics... Ja no cal
anar a l'exemple dels marketers, els hustlers
aquests que són em llevo a les 5 del matí, escric
el meu diari personal, m'edito, faig una dutxa
freda, vaig al gimnàs, escric la meva gratitud
i començo a treballar a les 8 del matí i acabo
a les 9 de la nit, saps? I foto 12 hores al dia
i sempre estic pensant en la feina. No, no, crec
que no parlàvem d'aquesta gent, no? Crec que
parlàvem més de... perquè al fons aquesta gent
són una caricatura i tothom... sap que aquesta
gent no treballen i no tenen una feina definida,
sinó que l'únic que es dediquen és a buscar
contingut viral per poder tenir algun treballet
de freelance o consultor per algunes empreses
especialitzat en aquest tipus de contingut, bàsicament,
o en marca. Però són una miqueta els venedors
de fum moderns. Però sí que és veritat, i vam
estar parlant de bona estona, de la gent que
no són així, sinó que són CEOs d'empreses o...
o gent en llocs de responsabilitat que diuen
que les 40 hores no són suficients i que ells
fan 60 hores a la setmana, la mitja. Alguns et
diran que inclús en fan 80. I el pitjor de tot
és que els veus capaços. El pitjor de tot és
que això crec que un dels missatges que vam donar
és que ells ho fan no tant per si mateixos, no
tant per convèncer ningú, sinó perquè aquesta
cultura de treballar tantes hores d'una manera
tan desmesurada i tan sostinguda en el temps
perquè això baixi cap als treballadors que tenen
per sota. Perquè segurament el que estan buscant
és liderar, per exemple, i la seva empresa necessita,
pel que sigui, perquè tenen una cultura d'aquest
tipus, de treballar fort, o perquè no arriben,
perquè tenen tots els projectes retreçats, o
el que sigui, doncs volen... que necessiten que
la gent treballi més de 40 hores a la setmana
i, per tant, com ho aconsegueixen? Bé, si la
gent de direcció ho fa, doncs els empleats també
ho han de fer. El que crec que ha quedat completament
desfassat és la cultura de fa molts anys, on
s'obligava el treballador a estar moltíssimes
hores i la gent responsable, els directius, fotien
el camp perquè tenien altres coses a fer. I els
deixaven sols a l'oficina i el dia següent havien
de ser el primer a obrir i l'últim a sortir.
Jo això ho he viscut. Ho he viscut en anteriors
empreses en les que veia que el cap de projecte
que jo tenia de torn entrava a les 10 o les 11
del matí perquè havia d'anar a recollir les
seves criatures a l'escola i després el cabró
marxava a les 6. ell volia que estiguéssim a
les 8 obrint l'oficina i que ningú marxés abans
que ell. I des d'aquí una forta abraçada a Àngel,
perquè en aquest sentit, mira, és un cabró. Vull
dir, molt bona persona, títol personal, però
com a jefe, doncs és un cabró. I per sort, jo
mai he comprat aquesta narrativa. Potser perquè
en haver crescut en un negoci familiar on veus
que allà gairebé sí que és ja no correlatiu,
sinó directament proporcional al número d'hores
que li fots a quant vens, i no és tan així, però
contra més hores vens una botiga, doncs més factures,
tot i que saps que la facturació és fluctuant
segons les hores, a les 12 de matinada no vendràs
res, però sí que és veritat que contra més dies
obres i més hores obres, doncs més facturades.
En una empresa on el teu salari és fixa, no té
cap tipus de sentit. No té cap tipus de sentit.
I menys... en treballs que són menys mecànics
i requereixen més matèria gris. Aleshores, aquí
el que has de pensar és que la teva feina és
una marató, no és un sprint de 100 metres. I
venia per aquí la discussió. Era si realment
la gent aquesta que s'envanta tant de fer les
60 hores, les fa realment o només ho fa per enviar
un missatge. Podem parlar, si realment, de productivitat.
Jo crec que tu també tens opinions aquí molt
fortes, però podríem començar per aquí, si vols.
Sí, jo crec que la primera cosa que s'ha de
tenir clara és el fet que, i això que vaig dir
és una obvietat, però és el fet que treballem
l'economia de la informació. És a dir, aquí
no estem tallant arbres. I realment no existeix
una linealitat. De fet, tallar arbres tampoc
existeix. No. Perquè segurament et deus cansar
en algun moment i la teva serra es deu desafilar
en algun moment, també. Però, en aquest cas,
la linealitat entre hores posades i resultat,
ara sí, Àlex, es trenca. Exacte. Llavors, exemple
tonto. Sembla tonto. Saps aquella fàbula mítica
de Picasso que està pel mercat de Guernica? Sí,
qui no l'ha sentit? Exacte, qui no l'ha sentit.
L'expliques? Sí, cal que l'expliqui? Sí, sí,
sí. Doncs el senyor està caminant tranquil·lament
pel mercat. M'agrada imaginar que està en una
fruiteria rascant pomes i fent coses, triant
els aguacates. De l'època. Sí, sí, segur, molts.
Segur, molts, d'acord. I li ve una dona i li
diu, escolta, oh, vostè és Picasso. I li diu,
home, clar, soc Picasso, surten les notícies,
i li diu, escolta, que em podries fer un retrat?
I el Picasso, que era un paio molt campechano.
I d'estar per casa, agafa i treu una llibreteta
i li fa un esbós. I li gira, no? I li diu, mira,
què? Què et sembla? I la tia diu, hòstia, quina
passada, m'encanta, és brutal. I li va arrencar
la pàgina, però el Picasso, que també tenia com
la seva d'això catalana, li diu, xe, espera.
Li diu, nena, que això són 10 milions d'euros
de l'època. I la tia li diu, xe, tu, però que
has tardat 30 segons en fer -ho. Diu, ja, però
és que he tardat 30 anys en arribar fins aquí,
saps? En practicar, en arribar a aquest nivell
com de... Mestria, igual? Mira, no ho sé. Diria
mestria, però... Mestratge, però... Mestratge,
de mestratge, Déu meu, de mestratge. Aquest nivell
de mestratge, tu, aquest nivell de perfecció.
Doncs això, no? La idea és aquesta. Tu poses
a un... desenvolupador júnior a calentar la cadira
durant 23 hores al dia i no et treu el mateix
output que et treu una persona que porta 10 anys
fent aquella feina en 10 minuts. I és una realitat.
I anem a posar l'exemple modern de Picasso.
Me'l van explicar fa poc i vaig dir... El dels
dissenyadors, no? O què? No, el del data center.
A veure, no el conec. Oh, el datacenter és brillant.
És perfecte. És per la nostra època, Àlex. És
de puta mare, tio. Jo ho vaig sentir i vaig pensar,
això és el do del Picasso, però en els temps
moderns. Doncs mira, és que agafa... Imagina't
que tens Microsoft, un datacenter allò que és
gran com l'àrea metropolitana de Tòquio. Hòstia
puta. Un datacenter és gros. I s'apaga i allò
no hi ha Déu qui ho arrenqui. I comencen a entrar
enginyers i no ho troben, no ho troben, no ho
troben, no ho troben, fins que contacten amb...
Tu has vist Pulp Fiction? Entenc que sí, no?
Sí, sí que l'he vist, sí. Vale, doncs contacten
amb el senyor Lobo, no? Li diuen, senyor Lobo,
tenim un problema aquí al datacenter aquí de
l'àrea metropolitana de Tòquio, que no l'arrenquem.
I el senyor Lobo entra per la porta i, tio, fa
clic en un switch, no? Llavors, tio, surt d'allà
i passa una factureta de, no sé, posa -li una
quantitat absurda de diners. I el Satya Nadella
li diu, tio! Però si has tardat un minut en fer
-ho, és a dir, tio, si has girat literalment
un switch. I el tio ja, però sabia que ens havia
de girar. Exacte. Igual és com el dels dissenyadors,
que jo he sentit la versió moderna que és la
dels dissenyadors d'algú que té poc pressupost,
diu un dissenyador i diu, fes -me un logo. I
això el dissenyador, doncs, evidentment, li fa
un logo. I li agrada el primer. I diu, hòstia,
per què em cobres 3 .000 euros si has trigat
10 minuts a fer -lo? Per fer -lo en 10 minuts
he hagut d'estar 10 -15 anys per aprendre a
com fer -lo en 10 minuts. Aleshores és una miqueta
això. La frase famosa aquella de overnight success
took me 15 years. L'èxit de la nit al dia em
va portar a treballar -lo durant 15 anys. Doncs
és exactament el mateix. I per això... També
hi ha un tema derivat, i potser et traiem després,
que és el de treballar per hores, que és un mètode
que sembla molt atractiu, però també té les seves
perversions i les connotacions dolentes. Però,
dit això, el tema d'escalfar la cadira, veig
que és una cultura que s'hauria d'anar acabant
i, a poc a poc, estem veient com la regeneració
dels llocs directius de les empreses està acabant
amb això. El canvi generacional, malauradament,
i com has dit tu, això només passa entre la bombolla
de tech. Fora de tech, encara fa molt, molt fred,
en aquest sentit. Mira, vaig a posar -te una
petita distinció. Endavant. Jo sempre penso en
les externalitats i les internalitats de les
companyies. Tu, per exemple, tens companyies
gegants com Procter & Gamble, que, hòstia, són
bitxos que costen molt de moure, però el moment
que tenen és brutal, no? Llavors tenen una capacitat
de fer business increïble, no? Però què passa?
Aquestes companyies han crescut tant que d'alguna
manera han acumulat com molta capa intermitja,
no? O sigui, aquest middle management a mi em
costa molt de tregar, val? Exacte, sí, sí, sí.
I sé que m'anaves a corregir, deies en passar,
però jo mateix m'he autocorregit el cap. No
hi he pensat, ja tinc el switch desactivat, saps?
Doncs jo no! Ara... Sí, exacte. Sigues puta,
sí. Mira, ens acaben de posar en l'explicit
d'iTunes. Ara intentaré ser més autocrític amb
això. Han acumulat com aquesta capeta de greix,
de middle management, que sempre penso que el
seu objectiu a la vida, i em remunto una mica
a l'episodi que dèiem aquell de la llei de Peter,
Ja no és tant progressar, sinó és sobreviure.
I en una gran companyia, crec que si vols sobreviure,
la clau del teu èxit és passar -hi moltes hores.
És a dir, si no vols progressar, però tampoc
vols fotre el camp, el millor que pots fer és
estar molt rato i ser un tio simpaticot. saps?
I mira, no l'he vist sencera, però fa molts
anys, molts anys, molts anys, molts anys, vaig
veure com els primers capítols de The Office.
I em recorda una mica com aquesta idea, no? Com,
tio, aquesta idea del paio simpàtic que està
allà al mig, que no fot l'ou, però que, bueno,
però com que està allà al mig i el xaval és maco
i tal, i que ho ve... Sí. Va, no recordo el nom,
és que fa molts anys, tio. El que té el lío amb
la secretària. Correcte. Aquesta és la magnífica
definició, la perfecta definició del middle management.
Bueno, però em sembla que aquí tenia, per no
entrar en temes de The Office, però The Office
era com, és que la feina que tenia era tan, com
t'ho diria, de tan baix nivell, i ell estava
sobrequalificat per aquesta feina, que l'acabava
molt ràpid i es podia dedicar el temps a escalfar
la cadira, perquè diu, hòstia, és que la feina
que faig la puc fer en dues o tres hores. i és
tan avorrida que després em sobra temps i em
dedico a fer -li putades a la resta de l'oficina,
no? I aquí ve una altra cosa, que és el de les
empreses generalment no calibren bé la quantitat
de feina que s'assignen als seus treballadors.
O sigui, jo ho he vist i quan treballava en consultores
per compte liè, ho veia que de vegades la càrrega
de feina que se m'assignava durant la setmana,
jo la podia fer en dos o tres dies i aleshores
et puteja realment. a l'acabar -la abans i notificar
-ho, perquè aleshores t'en posen més i no és
just perquè la resta de l'equip no la fan, saps?
Potser ho saben i s'ho callen o potser no poden
fer la feina tan bé, no? I els costa més i els
porta més temps. Aleshores, la gent que està
sobrequalificada en alguna manera, doncs, té
aquesta panyona. D'altra banda, també has de
pensar una miqueta en l'esperit d'equip, de
dir, val, doncs... Doncs pot ser que sigui una
cosa puntual i ho faig i mira, així la feina
que trec jo no l'ha de fer algú altre. Però
quan veus que és una constant i durant dos anys
tu ets sobreproductiu i consistentment veus que
l'altra gent es dedica a passar -se les hores
a Pinterest, comprant coses per AliExpress o
mirant vídeos a YouTube descaradament o anant
15 cops al lavabo sortint a fumar 26 cops al
dia, dius, home... Igual aquí tenim un problema
de motivació dels treballadors de l'empresa,
una falta clara de direcció i molta desgana i
poc companyerisme, també t'he de dir. Aleshores,
no sé, jo potser vaig tenir mala sort, però em
sembla que això és un sentiment generalitzat
dintre del món de les consultores tradicionals.
Per tant, diverses coses. Presencialisme, malauradament
encara existeix molt. El fet que hi hagi uns
horaris... tan fixes i que hagis de ser sí o
sí a l'oficina i que hi hagi gent tan contrària
al remot perquè és que si no, no veig si treballes
malament. És un símptoma molt dolent. El fet
que avui en dia encara tinguem horaris fixes,
quan els horaris fixes segurament venien perquè
no se sabia fer millor en un entorn laboral preanys
90, on, amb què treballés una persona, del nucli
familiar i l'altre es podia encarregar de les
coses de casa, anar a buscar els crios al col·le,
fer la compra, fer totes aquestes històries,
doncs tenia sentit en el moment en què les dues
persones o tres, o les que siguin d'un nucli
familiar treballen, doncs quin sentit té que
hagin d'entrar puntuals a la seva hora quan
és completament incompatible amb els horaris
del cri o al col·le, o d'anar al dentista, o
de portar, jo què sé, de tornar els llibres a
la biblioteca. És que no ho sé, hi ha moltes
coses que quan acabes la feina ja han tancat.
O sigui, mira, exemple claríssim que sempre m
'agradava destacar, el dels bancs, tio. O sigui,
quin puto sentit té que els bancs obrissin de
8 del matí a 2 del migdia quan tothom treballa
a aquelles hores. Quan hi has d'anar? Em sembla
que quan jo treballava, que tenia CaixaBank,
només hi havia un dia a la setmana que feien
a la tarda. I segons com, t'havies de demanar
una o dues hores de permís a la feina per anar
a fer una gestió al banc. Perquè a la gent del
banc no li sortia dels santíssims genitals obrir
en horaris compatibles amb la massa laboral de
la ciutat. És que no, jo no ho entenc, saps?
Per tant, no sé, la cultura del presencialisme
és una cosa que porto molt malament, com pots
veure. Veig que sí, veig que tens opinions a
flor de pell. Però crec que hi ha més coses,
eh, Àlex? O sigui, també és un punt de... Mira,
jo vaig a fer una confessió, d'acord? Endavant.
En viu i en directe, noi. Jo, de 3 a 5, no existeixo.
És a dir... Què fas, Marc? Confessa -ho. No,
els meus viurritmes no em permeten ficar -me
davant d'una pantalla d'ordinador. És que no
puc, no puc. Llavors, què faig de 3 a 5? Mira,
sobrevisc. Intento sobreviure. Sí, perquè tinc
un moment... No puc més, saps? Allò ha donat
moltes pel terra. Hòstia, Àlex, jo crec que és
un punt de coneixe's a un mateix. A veure. O
sigui, jo sé, cap al matí, fins a l'hora de
dinar, tio, tinc una energia que, bueno, que
soc una bèstia, tio. M'ho menjaria tot. Puc
fer el que vulguis. Tira'm el que vulguis a sobre.
Tira'm el que vulguis, que t'ho faig. Tio, la
meva ment està performant a un nivell, tio, és
algun nen, vull dir, tot funciona, tot està alineat,
és brutal, no? Però llavors, din -ho, i per algun
motiu, vull dir, està bé, vull dir, coneixes,
està bé. Exacte. Doncs jo, hòstia, de 3 a 5...
Hòstia, mentre, doncs, bueno, un drop d'energia,
llavors, no ho sé, em vaig una mica avall, tu,
estic més cansadot. Llavors, què faig? Doncs,
bueno, per mitigar -ho, jo sé que si, per exemple,
faig una siesteta, encara és pitjor. Llavors,
encara em llevo més baix d'energia. Hòstia,
què fas? Sortir una mica a caminar, em poso en
mítings irrellevants, miro el correu, faig merdes.
Ara la gent del teu equip que tingui reunions
amb tu entre les 3 i les 5 pensarà, ah, val,
jo sóc irrellevant. Molt bé, gràcies, Marc. No,
ho saben, ho saben, però intento fer com feines
com cognitivament poc demandants, de 3 a 5, perquè...
M'encanta, sí, sí. Màximament. Si tu em poses
a fer una cosa important de 3 a 5, és que la
faré malament. És que la faré malament. Llavors,
a partir de les 5, La meva energia torna a anar
-se'n amunt, i genera com un pic bèstia fins
a les 10 de la nit, i jo me'n vaig a dormir.
No puc més, estic destrossat. Llavors jo me'n
vaig al pou, però absolutament. I està bé perquè
te'n vas a dormir. Llavors, a on vaig amb això?
Tio, amb això vaig a que... Ostres, si saps que
la teva feina és extremadament dependent... de
la teva salut mental i, d'alguna manera, i del
teu performance mental, ostres, no li posis càrregues
de feina quan no és eficient. És a dir, no facis
córrer un Fórmula 1 en una platja, perquè no
funciona. És que no és el seu lloc. Llavors,
si tingués que fer feines, que són A veure, aquí
també podríem entrar. Crec que el debat del calentar
la cadira ve molt de la mà de tenir ben mapejats
el teu èxit. És a dir, si no saps quins són els
teus objectius, és molt difícil medir -te. Hi
ha moltes feines que... A mi hi ha molta gent
que em diu... És que això del remot no funciona
perquè la gent fot el que li surt dels ous. I
a veure, a veure. O sigui, la gent fa el que
li surt dels ous és una opinió, perquè no ho
veus, d'acord? Llavors... Quin tipus de dades
et dona aquest resultat, no? Exacte, exacte.
És com dir, hòstia, a Barcelona hi ha molts robatoris
perquè a la meva tieta ahir li van robar. No.
La teva tia t'havien robat. Això és un datapoint,
és una anècdota, està molt bé, però potser mirem
les estadístiques. Però on vaig? On vaig? I torno.
Que me n'he anat. És a dir, molta gent, com
fa apologia del treball en remot, quan en realitat
el problema és a dir, no, però vés amb cuidador,
tio, que potser el que tens són molts Picassos.
que et fan la feina en una hora, però com que
no saps el que han de fer, t'assustes perquè
no els veus allà asseguts a la cadira. O que
no tenen un sentit general de direcció al per
què de la seva feina. Per què has de fer això?
Quina és la mètrica total o última del projecte?
Si tu l'únic que vas fent és tirar -los feina
a cabassos... però sense un sentit de direcció
general, doncs la seva feina dirà, doncs vaig
fent això i vaig tirant, i veig que si vaig fent
menys m'han donat menys, i si en vaig fent més
m'han donat més, doncs al final cada cop en
vaig fent menys, també. Però perquè no saps realment
què s'ha de fer com a última cosa del projecte.
És que per mi, Àlex, és més un problema de direcció.
Sí, de no tenir els objectius clars. Que no pas
d'hores, perquè al final si tu em dius, mira
noi, o sigui, tu al final de mes m'has de tenir
això, això, això i això. Si no està fet, en parlarem,
d'acord? I ja parlarem si el teu problema és
que tens massa carregat de treball o és que realment
el tema del remot te l'estàs prenent molt en
sèrio, d'acord? Llavors... I quan dic molt en
sèrio és entre cometes, ja se m'entén. Llavors,
era irònic. On vaig amb això? De dir, hòstia,
jo sé que hi ha algunes feines que... és difícil
posar -li objectius, no ho sé, potser un recepcionista
costa i ha d'estar allà vuit hores durant les
quals les portes estan obertes. I aquí el meu
discurs es desarma una mica i no tinc d'alguna
manera unes opinions molt formades, però en les
altres feines, hòstia, crec que és més falla
del seu cap que no s'ha après el temps. posar
-li uns objectius molt clars en aquella feina
que no pas problema de l'empleat que el pobre
fa el que se li diu que ha de fer. Llavors, si
tu no tens els teus objectius clars, evidentment
que la teva millor excusa per seguir o per perpetuar
el teu lloc a la feina és passar -te 20 hores
allà. Perquè no saps què fotre. És que no tens
una altra manera de medir -ho. Però llavors has
d'aixecar la mà i has de dir, ei, cap, pots
dir -me, sisplau, com es veu el meu èxit? Perquè
llavors jo m'esforçaré el màxim per fer allà.
Perquè si tu tens gent que diu, no, és que la
gent al tema del remot està tot el puto dia tocant
-se la panxa i anant a la platja. Però és que
imagina't que tenen els objectius i els fan en
una hora i se'n van a la platja. Tio, quin és
el problema? Tens Picassos a l'oficina, tens
molts Picassos, de puta mare, doncs, tio, potser
tens gent sobrequalificada, o potser els objectius
són pobres, però és que és una falla del cap,
no és una falla de l'empleat, és que generalment...
Mira, eh, i et diré una cosa, eh, Àlex, o sigui,
la cultura del treball a Espanya és la de la
queixa, però generalment... Però també et diré
una cosa, eh? Generalment, el 90 % dels problemes,
i m'acabo d'inventar el percentatge, però m
'encanta dir el 90%. Però sempre queda bé, sempre
dóna credibilitat posar percentatges ràpids.
Correcte, correcte, correcte. I sempre queda
més credibilitat donar com un número que no és
rodó. Per tant, és el 92 ,5%. Correcte. Sí. El
92 ,5 % dels problemes venen més de la direcció
que no de l'empleat. Totalment, eh? Sí, ja estic
d'acord. I, de fet, aquí, tornant per anar tancant,
tornar al tema de les hores, perquè ho has tret
tu abans i crec que és una cosa que se m'ha
oblidat comentar, a nivell de cultura d'empresa,
nosaltres que som una empresa remota i ara assíncrona,
tenim unes directrius molt marcades, i llavors
fem molt d'esforç en marcar el que s'ha de
fer i el que no s'ha de fer. I un dels clars
exemples és que tenim la cultura de màxim treballar
40 hores per setmana. O sigui, mai s'ha fet
una hora extra amb els vells. És que ni tan sols
els fem els fundadors. Per què? Perquè... Nosaltres
ens vam adonar el primer any o any i mig que
els treballadors no demanaven vacances o que
van treballant al cap de setmana o fora d'hores
i vèiem còmics de la penya de les dues de la
matinada perquè nosaltres ho fèiem. Perquè, evidentment,
quan estàs intentant aixecar una empresa, doncs,
home, et toca i estàs aprenent i estàs supermotivat.
I no és perquè ho necessitéssim, sinó perquè
la majoria de cops és que ens agrada tant treballar
en la nostra pròpia empresa que ho fem a hores
desmesurades i també està en un altre moment
vital. Però què passa? Que això... va baixar
fins a la capa immediatament inferior, perquè
només tenim una capa, no? I ells també ho feien.
I llavors, clar, els vam preguntar, hòstia, per
què no has agafat les vacances mínimes aquest
any? Vull dir, podem entrar en un problema aquí.
No, és que com que veiem que vosaltres no les
feu, o perquè has treballat el dissabte, no,
és que veiem que vosaltres treballeu el fin de...
I vam dir, val, doncs això s'ha acabat. Si hem
de donar exemple a la gent... ningú treballarà
més de 40 hores ni tan sols nosaltres. Ja et
dic, molts dies, per no dir la majoria dels dies,
els meus socis són els primers que tancen a les
4 o a les 5 de la tarda. Comencen aviat, foten
les seves hores i apa, i tanco. I crec que això
és una bona manera de dirigir a gent. Donar...
La direcció i els objectius és una cosa que costa
molt, però és un esforç que s'hauria de fer
en tant que project manager o persona que dirigeix
una miqueta l'empresa i dir, mira, l'objectiu
d'aquest projecte és fer tal cosa i el llançament
és tal dia i per fer -ho s'hauria de fer així,
així, així i amb un màxim de no sé quants sprints.
tant d'esforç per sprint, hauríem de reduir
el número d'iteracions de cada funcionalitat,
hauríem de reduir els bugs, vull dir que realment
tens una sèrie de mètriques que, clar, per estar
en el sector nosaltres les coneixem. Però sí
que nosaltres lluitem molt contra el tema d'escalfar
la cadira. Per nosaltres és molt complicat saber
si un treballador No és molt complicat saber
si un treballador està fent la seva feina. És
complicat saber si està desmotivat o no, perquè
potser en una oficina ho veus, que s'arrastra
per l'oficina, s'arrossega. Veus que fa més
pauses de les necessàries. Nosaltres, en un entorn
remot, això no ho podem veure. Nosaltres ho hem
de linkar al treball produït, al resultat. Si
el resultat és bo, però està desmotivat és que
no ho sabrem. Ho acabarem detectant perquè parlant
amb ell o ella ens ho dirà i tal, tal, tal. O
sigui, realment només ho veurem si està desmotivat
o desmotivada i al final el seu resultat no és
bo consistentment durant moltes setmanes, perquè
tots hem tingut algun bajón. I arriba un punt
en què la gent és honesta i t'ho diu. Si t'ho
diu... I és l'experiència que hem tingut nosaltres,
no? Per tant, el tema és que el fa la cadira,
és el que deia, jo, per exemple, la gent que,
en els projectes que porto jo, si veig que és
dijous i has acabat la feina de setmana, perfecte,
doncs, no ho sé, descansa, mira -te alguna altra
cosa, utilitza les hores que et queden, no et
donaré la feina de la setmana que ve, o t'ho
deixaré opcional, vols avançar la feina de la
setmana que ve, saps? Vull dir, que sàpigues
que tens això, si vols, però si havíem acordat
aquesta feina aquesta setmana, utilitza la resta
de hores pel que vulguis, com si... Com si te
'n vols anar a la platja, potser és millor, o
seria més productiu, potser, de cara als companys,
per donar una miqueta d'exemple, de, bueno,
no cal que facis la feina del projecte, però
vaig a mirar -me altres coses de tecnologia que
puguin ser bones per tu a nivell professional,
però, escolta, saps, un premi de tant en quant
va bé. És el que deia, al final se't perjudica
per treballar de més, però no se't recompensa
per treballar bé, no? Sí, crec que la cultura
empresarial d'Espanya, en general, ha de canviar,
ha de canviar molt, i l'hauríem de posar més
al dia, perquè avui en dia, almenys en el nostre
sector, la gent no deixa feines, deixa els seus
caps, i pràcticament, pràcticament, tria on vol
treballar. Per tant, l'empleat ja no és la commodity,
la commodity ara és l'empresa. I crec que és
més important que mai i crec que està bé que
sigui així perquè d'alguna manera això traspassarà
la resta de capes de la societat. Per tant, si
alguna cosa pot contribuir de positiva al món
tech és aquest, que canviïn les condicions de
feina per la resta de sectors i a poc a poc veiem
que això va succeint. I Foc a Terra seria millor
si durés 8 hores? O estiguéssim calentant la
cadira 40 hores a la setmana o no? Tu saps que
a mi m'agraden els episodis llargs i jo estaria
encantat de tornar a fer algun episodi de dues
o tres hores perquè a mi m'encanten, saps? Jo
algun dia farem més episodis com talk show, saps?
Parlar dues hores, un altre cop a mi m'agrada
molt el d'Apple i també m'agraden els episodis
curts però també és veritat que, hòstia, com
avui jo crec que teníem tema aquí per parlar
una hora com a mínim i se'ns ha volat mitja
hora de seguida. La setmana que ve tens la teva
oportunitat de fer un episodi llarg. Perquè farem
el d'Apple, no? Si vols.