Endavant. Vinga, que això ja va. De què parlem
avui? Ui, ui, ui, avui. Ui, avui, Àlex. Estàs
a punt o no? Estic molt a punt. Estic molt a
punt, Teo. T'he vist, tio, aquest, eh? Amb molta
calor. Jo patint amb el meu Mac, que no tira
quan li poso el vídeo, a veure si petarà la gravació
a mig. Ahir estava gravant un podcast, de fet,
de... i el Mac va petar a mig vídeo. O sigui,
portava... Estava gravant jo un vídeo sol. De
vegades gravo episodis on durant mitja hora parlo
d'un tema. Ahir resolvia dubtes que ens havia
enviat la comunitat, com una espècie de Q &A.
I quan portava rotllo 15 o 16 minuts, pam! The
recording has stopped. No sé si per la calor,
perquè s'havia quedat sense esperar el disc...
Tot plegat, tio. És hora de canviar de Mac. Esperem
que el recording desnot stop, ara. No, no, no,
perquè ho estem fent per una plataforma web,
saps? Li afecta menys el tema aquest, però jo
estava gravant QuickTime i se'm va anar a la
merda. Vaig haver -ho de gravar en Zoom, però
bueno. Ai, tecnologia. Anem al torró, no? És
interessant això d'avui. Perdó. Sí, sí. Jo tinc
ganes perquè és un tema que fa molt temps...
Fa molt temps que surt, que cueja, i no en concret
aquest, però les històries de Google, la privacitat,
han estat allà des de sempre, saps? Llavors ja
tinc curiositat per saber exactament que... No
tant què ha passat ara, perquè ho sé, però si
no... Si algun dia acabaran aquestes històries.
O sigui, saps per què em sembla interessant,
tio? Mira. Quan veig aquests temes de política
i el Tribunal de Justícia Europea, que si Google
el prohibeixen... Saps què faig o no? Next, next,
next. Ni m'ho llegeixo, ni m'interessa. De
fet, crec que en la vida m'havia llegit res
d'això. No tenia ni idea del que estava passant
perquè veig com la política tan abstrita de la
tecnologia i em costa tant entendre... què pot
fer la política de cara a aquestes empreses,
de quina manera pot afectar el curs amb la seva
legislació, que... Eh, potser estic equivocat,
eh? Bueno, no, de fet estic equivocat. I ho he
vist ara arran de la recerca d'aquest episodi.
Però, fins ara, el meu interès sobre el tema
i el meu coneixement sobre el tema era zero,
nul, res, nada, rien. De veritat, Àlex, no sabia
res, eh? No sabia res. I m'hi he anat posant,
a poc a poc, durant aquestes setmanes, que vam
dir que treballaria amb aquest tema que ara comentarem,
i arran d'això ha sigut quan he necessitat entendre
el background i d'on venia tot plegat, no? I
degut a això, hòstia, m'ha semblat fins i tot
interessantíssim el que està passant i el que
està fent la Unió Europea. És molt curiós, eh?
És molt curiós. Però tot comença amb un paio,
d'acord? Et comença amb un paio que a tu et
sona familiar. Si jo et dic Maximilian Schrems,
et sona d'alguna manera? Absolutament no. No
sé qui és. No! No saps qui és el Max. No. Doncs
el Max, dintre de res, passarà a ser el teu nou
ídol, eh? Val. M'explico. Inici de la història.
Un paio, amb 23 pals, estudiant un tal Max, fa
molts anys, va ser com el pioner en demanar a
Facebook, li va dir, nano, digue'm el que saps
de mi. O sigui, no. Anem a posar -ho diferent.
El Max va ser l'única persona... en la història
recent que es va llegir els termes i condicions
de privacitat de Facebook, en 23 anys. L'única
persona del món, ja t'ho dic jo. Sí, exacte.
L'única persona del món que va fer l'esforç
d'agafar i llegir -se'ls, d'acord? El tio
se'ls va llegir i tal, i va dir, hòstia, anem
a exercir -los. Ja que ningú s'ho ha llegit,
jo he mirat el que posa, el xaval devia estar
molt avorrit, de 23 pals, jo imagino que devia
acabar la carrera, no tindria curro i devia estar
fotent això. A vegades et preguntes què és la
cosa més tonta que podria fer per saltar la fama.
Doncs en aquest cas va ser això. Bueno, tonta
o útil. A veure on em portes amb aquesta història.
Sembla que serà útil. Espera, xaval, que aquest
paio passarà la història i veuràs com. Fixa't.
Doncs el tio ja es té massa privacitat i va a
Facebook i li diu Eh, Facebook. Give me the data.
O sigui, què saps de mi, nano? Aquest tio reporta,
més o menys, que feia un ús de Facebook, es connectava
com un cop a la setmana durant uns 10 anyets
o una cosa així, un cop a la setmana, o sigui,
no el feia servir més que això. No postejava
res, no penjava res, bla, bla, bla. I nen, li
envien a casa... Un document de 200 pàgines infumable
amb tota la info que tenia. Ja. El tio, quan
va començar a mirar el que hi havia allà, és
que no entenia absolutament res. O sigui, tio,
com collons podeu saber tot això de mi? Llavors,
el tio, hòstia, és que ha com preocupat, no?
Fent el mateix exercici amb gent més influent
i que fa servir més Facebook, veu que els envien
uns totxos. Tio, de mils de pàgines. Literal.
És a dir, quijotes de la manxa d'informació.
Ja, ja, ja. No entrarem en el detall, però si
et mires els arxius és acollonant el tipus d
'informació que tenen sobre tu. És brutal, no?
Bueno, ja ho hem parlat mil cops, però és espectacular.
Llavors... Aquest tio simplement exerceix el
seu dret. Un tio fa una exercici molt interessant,
aquest noi. Estem contents amb el Max, el bo
d'en Max. El bo d'en Max, següent cosa que
tu saps, té una llei o un... És que, tio, en
termes legals estic superperdut. Ja en som dos.
No t'ajudaré en això. No contribuiré a millorar
-ho. Doncs, em sap greu que estem fent un episodi
desinformat, però no sé si això és una llei,
és una directriu, desconec molt bé la diferència,
d'acord? Però sé que són coses diferents. O
la legislació, no ho tinc clar. Però és algú
que té el seu nom, es diu Schrems II, devia haver
-hi un 1 abans, que també es coneix com la revocació
del Privacy Shield. Saps què és això? És important,
també. No, no sé què és el Privacy Shield. Hòstia,
Àlex, aquí avui només parlaré jo. No passa res.
No, tranquil, sí, farem un monòleg, estem contents.
Doncs jo t'explico, jo t'explico. Ara hem apartat
el forward, la història. Llavors, el 2020, Europa
va revocar el Privacy Shield. El Privacy Shield
és més o menys el contracte marc en el qual les
dades, anem a dir, que es comparteixen als Estats
Units. És a dir, quin tipus de coses tu... Pots
anar passant dintre dels datacenters americans
i on les pots compartir. Qui ho vulgui ho pot
mirar. És interessant. Es diu Privacy Shield.
Llavors, a Europa estava ok amb el Privacy Shield.
Però arran del Schrems II aquest, Schrems és el que jo
entenc que es diu el seu cognom. És el bo d'en
Max. No sé exactament si estic matant el seu
cognom. Aquest noi... Va formular com aquesta
legislació arran d'una decisió del Tribunal
de Justícia Europea i va rebocar el 2020 el Privacy
Shield. Per tant, Europa i Estats Units ja no
compartien dades. És a dir, la data... Aquí ve
la part interessant i és aquell punt on volia
arribar, després de vuit minuts. La data de ciutadans
europeus que es genera a Europa no surt d'Europa.
Aquesta és la directriu. Això és el que diu,
d'acord? Sí. I ara entrem a les conseqüències
que això té, d'acord? Això tot arran que el
bo d'en Max estava molt preocupat per la... Es
veu que és la S702, d'acord? Que és en concret
la que diu que les dades són accessibles per
la NSA, d'acord? I que la NSA obre la porteta
i pot mirar el que li doni la... D'acord? Llavors,
a nivell europeu sembla que estem més ben protegits.
Bona cosa. Què és el que passa? Que això tot
es comença a manifestar el 2020 amb certs països
implementant això i dient, ei noi, les dades
de ciutadans europeus que es generen a Europa
no poden sortir d'Europa. Cosa que em sembla
interessant, perquè a mi em venen moltes preguntes.
És a dir, com collons protegeixes això? Perquè
en realitat entenc que sí que les pots rascar,
però no les pots extreure. No pots fer -ho de
manera legal, diguem. No, al contrari. De manera
il·legal, evidentment que pots fer -ho, pots
agafar algú i treure -ho, però tu com a empresa
has de tenir el control, ja sigui pel... Suposo
que el private... No coneixia el nom, el concepte
sí, deu estar lligat amb temes de GDPR, que per
fer la transferència has de tenir sempre com
a auditades les teves dades, on estan i cap on
van, i quan hi ha un canvi de l'entitat... on
estan registrades, doncs ho has de notificar.
No pots dir, ah, les tinc a Europa, ara les canvio
a un Amazon Web Services als Estats Units, perquè
sí, no, tot això ha d'estar auditat i amb traçabilitat.
Per tant, hem d'anar... Cuidado, eh? Cuidado,
cuidado, cuidado. Has dit una cosa molt interessant.
Has mencionat el GDPR. Llavors, sí i no, d'acord?
El GDPR és previ, això. És una legislació prèvia
que, per cert, durant la recerca d'això, m'he
enterat de què vol dir GDPR. Si jo sempre anava
dient GDPR, GDPR, GDPR, no tenia ni puta idea
del que vol dir. Per la gent curiosa que ho digui
i així es pot marcar la brometa en el sopar.
Ara, és un sopar bastant de nerds, perquè si
no el faran fora del sopar. Que sàpiga que GDPR
stands for General Data Protection Regulation.
Brillant, d'acord? Llavors... Tornem al GDPR.
Això és posterior al GDPR, el GDPR és una cosa
que va abans. Llavors, el que jo no entenc molt
bé és, primer, com t'assegures que això passa?
És a dir, què vol dir que un ciutadà europeu,
primer, tu com collons saps que el tio és europeu
o no és europeu? La data es genera allà? i no
surt d'allà. Llavors, això què vol dir? Que
la data es pot generar però tu l'has d'accedir
com en un dashboard diferent? Perquè, clar, si
tu estàs a Nova York pots accedir a la data dels
americans, però si tu vas a París pots accedir,
ara m'ho vaig a inventar, EU .analytics .com
i allà sí que pots accedir a la data de la gent
europea. Llavors, com es fa aquesta segregació
de dates? No ho tinc molt clar. D'acord? Llavors,
això evoluciona, evoluciona, evoluciona. Àustria
i França durant el 2021 diuen que Google Analytics
és il·legal, passen mil merdes, són interessants.
Però tot això culmina en que fa poc Dinamarca
va prohibir en un ajuntament que es fes servir
Google Workspace. T'hi cagues! És a dir, ja
no podien fer servir ni putos Google Docs, tio.
És heavy, això, eh? Bueno, si tu al final vols
tenir control... Si no saps tu, amb Google, a
menys que facis una recerca molt profunda del
Google Workspace, i no sé si és configurable,
perquè és un tema que a nosaltres no ens afecta,
però entenc que des d'administració pública
vulguis tenir molt més auditat on estan les teves
dades i tot això, no tens clar on estan les teves
dades. O sigui, hi ha altres serveis de hosting
i altres productes... Que sí que et diuen exactament
on emmagatzem les dades. Per exemple, parlant
abans d'ahir amb un dels responsables d'una
empresa, una start -up, de Barcelona, molt famosa,
no diré el nom, però que recolecta moltes dades,
que es dedica a això. Ara, deu ser per això,
no sé si és per això o està relacionat, que tenen
el gran projecte de distribuir les dades per...
per diferents zones geogràfiques, perquè fins
ara les tenien totes, em sembla, als Estats Units.
I han dit no, perquè hi ha empreses d'Europa
que diuen no, no podem fer servir el vostre producte,
diguem -li així, si no teniu les dades a Europa.
I aleshores pot ser que vingui per aquí, no?
També crec que no hi ha suficient... O sigui,
la gent no es preocupa molt d'això. Però estic
esbiaixat, perquè jo al final estic més en una
dimensió d'empresa molt més petita que les que
poden tenir grans problemes per això. M'explico.
Les empreses petites, evidentment, que tenim
problemes per això, però serem les últimes a
ser auditades. Però una empresa pública està
auditada constantment. Ha de tenir tot això arrajatable,
com es diria en català, supercorrecte. Vull dir,
has de tenir això d'una manera excelsa. com
més gran sigui la teva empresa, més ulls estan
a sobre teu, més penya t'està auditant, ja siguis
empresa pública o no, i més problemes legals
pots tenir. Pot ser que també tinguis un departament
legal a dintre d'una empresa que s'encarregui
de gestionar i supervisar totes aquestes coses
de manera proactiva, no? Però com més petites
van fent les empreses, dius, bueno, ja em preocuparé
d'això més endavant, no? Ja creuarem el riu
quan arribarem al riu, perquè... Tens tantes
altres històries per solventar que no pots focalitzar
-te en tot això. O sigui, jo estic convençudíssim,
però convençudíssim, que la majoria d'empreses
de sota de 50 empleats no tenen el GDPR al dia.
Diré més, no compleixen la LOPD. O sigui, molta
gent que crea... Tu quan crees empresa, el primer
que vols fer, o de les primeres coses que vols
fer, és tenir algun mecanisme perquè la gent
s'apunti a una base de dades teva, no? La típica
newsletter. o si fas una llista de correu per
anunciar els teus esdeveniments, el que sigui.
I això la gent no ho reporta a l'LOPD, a l'Agència
de Protecció de Dades, per registrar que tu agafaràs
dades d'identificació personal de gent que potencialment
poden ser els teus clients per enviar -los informació
comercial a la que t'han donat explícit consentiment
i guardaràs aquest camp, aquest camp, aquest
camp amb aquest format. i aquesta tipologia de
dades. La gent no ho fa. Fan molt més endavant
quan ja tenen l'empresa una miqueta més estabilitzada.
GDPR, tres quarts del mateix. Si nosaltres a
MarsBased ho tenim al dia és perquè, no t'enganyaré,
perquè és que ens ho demanen quan fem processos
d'homologació per treballar per grans corporacions.
I clar, si jo he de treballar per HP o per Ford
o per Everest o pel Barça, doncs em demanen que
això ho tingui al dia. Perquè ells... han d'estar
coberts, en tant que gran corporació, no només
per ells, sinó per tothom que treballa per ells.
Per tant, els contractors i els proveïdors també
ho han de tenir al dia. Si no, no pots treballar
per aquestes grans corporacions. De vegades és
no només tu que ho hagis de complir, sinó els
teus derivats, tota la gent que treballa per
tu i amb tu, també ha d'estar protegida, perquè
allà és on pots tenir les fugues aquestes de
dades. Tu imagina't que el... HP contracta una
empresa d'això, una empresa de França, per dir
alguna cosa, i aquesta empresa no compleix el
GDPR i tenen una fugada per allà. La multa a
l'empreseta de França, evidentment, li caurà
tota la força legal d'HP, però HP es menjarà
un marron bestial perquè han tingut un líc, han
tingut una filtració. I el gran nom el té HP,
no? O sigui, el sensacionalisme, la premsa aniran
cap a ells. I la culpa serà d'ells per no haver
auditat, per no haver requerit que aquestes empreses
que treballen per ells estiguin al dia de GDPR,
no? Per tant, jo crec que al final és una cadena
de valor i de responsabilitats i va més enllà
de la teva pròpia empresa. És que jo estic pensant
sobre això i potser tampoc no tant des del punt
de vista d'empresa, que em sembla inclús encara
més interessant el que comentes, no? Tio, cada
cop que treus la birra aquesta m'entren susuos
fredes. Però què cabró! Ara la gent es pensarà
que bec birra durant el podcast. Tinc una xerra,
la típica xerra alemanya d'un litre plena d
'aigua per no omplir -la gaire sovint i així,
Marc, no gasto plàstic perquè et veig amb una
ampolla de plàstic a tu i ja que em fots una
puya, doncs aquí va la meva. Doncs... Ah, no,
em diràs que la teva està plena de vodka. No,
de ginebra, xaval, no. Et anava a dir que la
meva, i això és fallo meu, perquè em vaig deixar
a Barcelona la meva mítica botella rellenable,
Yeti, des d'aquí faig promoció, m'encanta,
soc fan número 1, i aquesta aigua... Sí, és de
botella. Em vaig haver de comprar una, perquè
jo aquí tinc un sistema Brita, preciós, que recomano
a tothom i va perfectament, i està rellenada.
Però no són els nostres sponsors, s'ha de dir.
És veritat, no són els sponsors. Tornem a les
cookies, a les galetones. Per què vinc aquí?
Perquè ja he estat donant voltes. Saps allò que
surts a caminar i dius, anem a pensar les cookies,
és un punt de vista molt fonamental. Què està
passant aquí? Jo penso que des del món digital...
S'han pres certes concessions que al món real
ens semblarien... Aquestes analogies m'encanten.
És a dir, ens semblarien absolutament fora de
lloc i intolerables. En canvi, com que al món
digital es podia, ho hem provat. Exemple. Si
tu vas a una botiga, imagina't que l'Àlex es
va comprar unes sabates. En una botiga. Se'n
va a una sabateria. M'estic inventant l'analogia
en el bol, eh? O sigui, pot sortir rara. Llavors
allà hi ha un botiguer i tu li compres unes sabates,
aquest senyor et coneix, llavors a poc a poc
ell et va coneixent i tu li vas donant informació
en aquell paio i anem a dir que com que li vas
donant informació en aquest senyor, aquest senyor
et coneix millor i et pot fer recomanacions i
sap que tu vas a la muntanya, bla, bla, bla.
Molt bé, perfecte. Fins aquí és ok. El problema
és que quan tu vas a la botiga del costat, el
botiguer del costat no té per què saber el que
jo comparteixo dins d'aquella botiga. Em semblaria
com una autèntica atrocitat que el botiguer del
costat sapigués la conversa privada que jo he
tingut amb aquell home. Clar, què passa? que
amb el tema de les cookies, no només el botiguer
del costat té informació sobre mi i es comparteixen
de forma transversal, sinó que hi ha una super,
super, super botiga que toca't als ous ho sap
tot. O sigui, no només té la informació d'una
i l'altra, sinó que, tio, les té de totes, no?
És a dir, seria com el macro botiguer, seria
com l'omnipotent déu botiguer. Llavors... això
que en el món real ens sembla com una autèntica
bajanada, tio, és el que està passant en el món
digital. O sigui, jo el tema de les cookies,
i vaig ser com molt nazi, però el tema de les
cookies de tercers, jo me les carregava totes.
Mira, les de primers està ok, i quan diem primers
i tercers ens referim a que quan són primers
venen del mateix domini i quan són de tercers
venen d'un domini extern. Hòstia, tio, Àlex,
jo me les carregava totes. És a dir, jo no tinc
per què donar informacions a tercers quan estic
en una pàgina, a menys que ho consenteixi de
primeres. Llavors, et diré una cosa, també. Quan
tu dius el tema de la configuració dels cookies,
hòstia, tio, a mi em fa molta mandra, tio, em
fa molta mandra llegir -me el tema de les cookies,
la configuració, tant, no sé què. Sóc el primer
que li dóna a acceptar. Això sí, el meu navegador...
I costa molt, costa molt, perquè no està estandarditzat,
per bé que hi ha algunes llibreries que ja t
'ho fan, no?, els pop -ups aquests, però hi ha
alguns que costa trobar el reixazar -t'ho totes,
saps? Hi ha alguns que t'ho vols amb més clars,
però t'ho fan difícil perquè no hi vagis. I
és complicat. I aleshores la gent, per comoditat,
li acaba dient ok a tot. És el mateix exemple
que els terms and conditions de totes les plataformes
web. Per què no s'ho llegeix la gent? Perquè
és un cunyàs, perquè ningú es llegirà aquelles
42 pàgines de contingut legal i de verborrea
d'advocats que, evidentment, no sabríem ni interpretar.
Aleshores, aquí és una de les coses que a mi
em toca també el vora viu, que és... que juguen
amb la comoditat de la gent i diuen anem a fer
-ho molt difícil perquè ens diguin que no a aquestes
coses i anem a posar -ho molt fàcil perquè acceptin
amb ulls envenats i que sí, sí, ok, ok a todo.
Tu ara mateix crees una web, no seria legal,
m'estic anant molt a l'extrem, una plataforma
que es pot fer famosa, que utilitzarà molta gent,
però tu li poses literalment en els temps en
condicions en què tenim dret a matar la teva
família, és que no ho trobaria ningú. Ningú,
saps? Ningú, tio. Ningú. Doncs aquí el mateix,
perdona. Ja és el tema dels cookies. Sí, però
jo això també al final li he trobat solució fàcil,
eh? Les cookies de tercers a prendre pel cul,
eh? Sí, bueno, ja hi ha certes... Jo faig servir
com diverses històries, mira, potser va bé per
fer una miqueta de 3 o 4 coses que utilitzo,
jo dic, fa poc em vaig passar Brave, Brave ja
et fa una bona neteja d'això com a navegador
versus Chrome, però faig servir un altre programa
que es diu AdGuard, que també és... bloquejador,
trackers... Sí, perdona, et treu anuncis, et
treu trackers, et treu bastantes històries i,
de veritat, et queden les coses bastant més netes.
Evidentment, el clàssic de tota la vida a The
Block, al final dius, hòstia, estic bloquejant
coses per tres o quatre canals diferents, no?
I cada un et treu moltes coses, vull dir, és
que Brave ja durant la sessió et diu, mira, entenc...
T'hem bloquejat tots aquests blockers. Dius,
vale, ja, però és que d'AdGuard, bueno, clar,
AdGuard, mira, des de fa un any, un any exacte
que el tinc, ha bloquejat 2 .192 .276 trackers.
Mira, 77, ara mateix. Em sembla una bestialitat,
saps? I tenint en compte que... també tinc a
la d'Adblock Plus i tinc ara a Brave, però és que
qualsevol pàgina que entris et diu que en aquesta
pàgina he bloquejat 113 ítems i aquests 113 ítems
generalment són cookies de tercers. És una bestialitat
tot això. Jo també comparteixo la teva preocupació
i també d'alguna manera crec que aprofitaré
per llançar el missatge que tots hem sentit alguna
vegada. La gent que et diu, mira, jo és que privacitat
d'internet és que no tinc res a amagar, saps?
M'és igual. Xato? No, xata. No es tracta que
no tinguis res a amagar, es tracta de què faran
amb les teves dades després, no? Perquè tu no
estàs en control. Una cosa és que dius, no, és
que Facebook sabrà que m'agraden els gats i
per això em fica més coses de gats a Instagram.
Fantàstic, d'acord. Però totes les altres coses
de... Quant pagues per tercera de crèdit? A qui
li pagues? Amb quina freqüència? De quin site
venies i a quin site vas després? El nombre de
vegades que et connectes? Amb quins dispositius?
On estan físicament aquests dispositius? Com
et mous pel món? En realitat, tot això, com saps
a les mans de qui acabarà? M'explico. Per exemple,
a Alemanya sempre hi ha hagut molta reticència.
el tema de l'ús de les targetes de crèdit. És
un país que, si tu vas allà, almenys a les ciutats
on he viscut jo, Berlín i Múnich, costa pagar
amb targeta de crèdit. Berlín molt més que Múnich,
eh? És una cosa exagerada. Però per dues coses.
Una és per tema de privacitat. Els alemanys són
molt, molt, molt... S'estimen molt la seva privacitat.
De fet, i no en va avançar el primer país, que
si no recordo malament, va demanar tapar les
cares. de la gent i les matrícules de cotxes
a Google Street View. De fet, potser no tenen
ni Google Street View. Sé que durant una temporada
no el van tenir, el van tenir completament bloquejat.
I després pel tema que no volen viure en crèdit.
És una societat que viu molt... No anirà el concepte
de crèdit, el concepte de deute. Aleshores, què
vull dir amb això? Que, hòstia, quan tu pagues
amb targeta de crèdit, la targeta de crèdit dona
una informació teva bestial sobre On has comprat?
Què has comprat? Quan ho has comprat? Tenies
diners sí o no en aquell moment? En quin país
estàs? Dóna informació geogràfica d'on estàs,
dels teus desplaçaments. Poden saber en un mateix
dia on has estat. Jo això ho trobo i conec gent
que no fa servir taxa de crèdit per això, perquè
diuen mira, és que em toca els ous que la gent
sàpiga. on he estat i on he gastat els meus diners.
No parlo res en concret, però aquesta informació,
després, hi ha un data leak gegant de Mastercard,
o de Visa, o de qui sigui, o dels bancs, i aquesta
informació la poden fer servir en contra teva.
No ho sé, jo cada cop comparteixo més aquesta
visió conspiranoica, però fonamentada des d'una
base tecnològica i de privadesa de dades. que
té aquest tipus de gent. Sí, i afegeixo un cable,
ja aquí som, en la publicitat d'adblockers,
trackers, bla, bla, bla, per als més nerds de
la nostra audiència, que jo no sé si ho has configurat
mai, és que a mi Raspberry m'encanta. Jo tinc
diversos projectets amb Raspberry perquè, tio,
em semblen acollonant. Hi ha un concret que es
diu Pi-hole que... No el conec. No he fet res
amb Raspberry. Quin problema hi ha? El problema
hi ha és que tots aquests trackers i tots aquests
adblockers i totes aquestes merdes, a menys que
siguin open source com el uBlock, totes tenen
el que es coneix com els Fair Usage Advertisement
i aquestes merdes que... els deixen colar, i
al final quin és el seu model de negoci? Doncs
tio, si ets fer els hi pagues i ells te'ls deixen
passar. Exacte, no, evidentment no són perfectes,
no, i menys menys sent gratis, com a uBlock,
no? Clar. AdGuard diria que és AdGuard és de
pagament, almenys si jo tinc el de pagament.
Llavors, on vas, on vas? El Pi-hole, d'acord?
És open source de l'hòstia. Llavors això t'ho
muntes en un Raspberry, t'ho fots a casa, nen,
i allò, bueno, o sigui, allà no et vigila ni
la teva mare, eh? O sigui, és acollonant. I tu
ho tens muntat, evidentment, no? Això ho vaig
muntar un dia, però és complicat, eh? És complicat,
perquè llavors quan surts t'ho has de posar
a través d'una VPN. Es fa difícil, es fa difícil.
I ho vaig servir un que es diu 1Blocker. M
'agrada molt. És el que, de fet, si t'interessa,
recomana John Gruber. Aquí te'l deixo. Jo tinc
un somni humit, que sé que no passarà mai, perquè
ens carregaríem els fonaments d'internet, que
és que algun dia desaparegui tots els anuncis.
Tots els maleïts anuncis. És una cosa que cada
cop em dona més fàstic i repulsió el tema de
la publicitat. És una cosa que no suporto. Perquè
veus que qualsevol cosa que comences a utilitzar,
a la que ja es fa una miqueta popular, li posen
anuncis. Per què? Perquè sembla ser que és l
'única manera... de poder monetitzar a escala
el B2C i fer -ho de manera efectiva, ràpida i
sense cap tipus de miraments, no? Hòstia, i cada
cop, Spotify no perquè el pago, no? Però, hòstia,
YouTube. Clar, al final et fan pagar perquè és
que et posen 30 .000 anuncis entre vídeos, tio,
és una... és algo horrible. Si hagués, jo et
dic, jo estic buscant l'empresa... que vulgui
carregar -se tot el sistema d'anuncis i fer
com un blòquer universal d'anuncis perquè no
vegis mai més un anunci a cap dispositiu teu.
Jo invertiria en aquesta empresa, tot i que sé
que se la carregarien els dos dies. No hi hauria
ningú que li interessés que aquest tipus de model
funcioni perquè destrueix els fonaments d'internet
tal com el coneixem. A veure, jo et donaré bones
notícies per anar tancant. És cert que qualsevol
negoci a internet que funciona a escala per definició
funciona a través de... A través de publicitat.
És que no té una altra, perquè internet funciona
amb l'escala. I si vols aconseguir l'escala,
has d'aconseguir que el teu producte sigui gratuït.
I al final, un cop tens un producte gratuït,
després per monetitzar -lo, un cop tens aquesta
massa de gent, al final s'ha vist que el més
eficient és posar anuncis. I això és una evidència
pura, no? I veus que les grans balenes d'internet,
doncs Facebook, YouTube, Twitter... funcionen
a base de publicitat i és una realitat. És una
realitat. Malgrat, malgrat, també hem de dir
que cada cop més, i no sé tu, però jo ho veig,
l'economia del creador i, és a dir, aquests
petits nichos de contingut on són molt atractius
per una minoria de gent molt interessada en aquell
vertical, és a dir, algun podria seduir a mi
amb un canal de YouTube d'avions de la Segona
Guerra Mundial, per dir alguna cosa, d'acord?
Llavors aquest paio podria servir, no ho sé,
a una audiència de 200 persones, i aquest tio,
pel contingut que fa, estaria disposat a pagar
-li un 9 ,99 al mes, per dir alguna cosa. I tots
aquests negocis ja no funcionen a base de publicitat,
sinó que són la carniceria del Pere, per dir
-ne una cosa, o la sabateria del Manel, que,
ostres, funcionen a base que tenen una relació
directa amb els seus clients. I a mi això em
sembla, tio, una preciositat. Però per què no
tenen escala? Per què no tenen escala, Marc?
Perquè és que la que comença a fer -se grans
comença a tenir anuncis perquè els arriba l'Sponsor
Content. Jo segueixo molts creadors de contingut,
de videojocs principalment, a YouTube, i a la
que ja comença a fer -se famosos, que ja els
seus vídeos ja comencen a tenir 10 .000 visites,
ja potser ja els ve el product placement, que
ja comencen a dir, ah, doncs mira, et faig una
mica de publicitat de la beguda energètica que
estic bevent, el te que estic bevent, jo què
sé, el menjar que no s'aguantos, o la roba de
tal. Després ja fan sponsor content, que és com,
bueno, ja anem a fer algun vídeo sponsoritzat.
I, evidentment, si arribessin a tenir l'escala
d'aquestes grans tecnològiques... també et posarien
anuncis al seu contingut. El que passa que mentre...
Suposo que intenten retreçar el més possible
per no posar aquest tipus de contingut perquè
si el fas massa aviat potser espanta el teu públic
objectiu o potser no funciona, no et dona tant
de retorn com quan tens moltíssima massa que
ja només amb que tu el vídeo te'l vegi un 2
% ja és suficient. ja és un bon retorn en la
inversió. Però l'economia del creador, l'economia
de la passió, la passion economy, no acabarà
amb els anuncis, amic meu.