Així que sí, Àlex, estem live. I sí, jo soc de standing desk. Absolutament, sí.
Per què?
Perquè no sé seure. Ho vaig descobrir quan tenia això, uns 20 anys. No, no, et dic en sèrio, eh?
És bèstia, eh? Jo admiro la gent que està com, sentada davant de l'ordinador, i està com, re, amb l'esquena recta,
amb les cames sense creuar, jo a la que em poses en una cadira.
Bueno, contorsionisme no comença ni a descriure els meus moviments.
Jo estic assegut amb les cames creuades a sobre la cadira. Vull dir, estàs escrivint exactament com treballo jo.
Ja, tio, però és que jo crec que quan tinguem 50 anys tirem jepa, tio, i el genollsot és una merda.
Mira, jo ja ho tinc assumidíssim, saps?, però que me quiten lo bailao.
En fi.
Com ho veu això? Vinga.
Això és l'episodi 1 o no, o el 0?
És el 0, no?
Hi ha molta gent que li agrada el 0, eh? A mi el 0 no m'agrada, eh?
Bueno, doncs escolta, ens haurem de posar d'acord amb el conveni.
És que, hòstia, doncs mira, vols que et digui una cosa? No, jo era de 0, o sigui, jo era de capítol 0.
És a dir, tio, perquè això no compta com un primer, perquè ningú vindrà a escoltar-lo com a històric,
i jo sempre deia que era el capítol 0, però no.
Em van convèncer del contrari, que no, que és el capítol 1.
Perquè trenca com tota la logística de l'anumeració, és horrible.
Però bueno, no ho sé. Si tu vols 0, jo podria tornar a agradar-me això, eh?
Bueno, doncs escolta, jo de fet recordo el primer episodi de Saffronch,
crec que era un episodi 0, si no recordo l'anomenament, un episodi molt meta.
I la veritat, m'agradava la idea aquesta d'explicar,
eh, això és el que farem, com que no és el mateix format, és una intro, és un capítol intro,
però a la vegada també el contingut ja era suficientment interessant.
Tio, doncs deixa'm que et contradigui, eh? Per què no?
O sigui, el primer capítol de Saffronch, jo li volia dir 0, i òbviament, tio, Ramon es va imposar, i es va dir 1.
No, va dir, Marc, perdona, estem ja gravant.
Sí, jo crec que sí.
Però això forma part de l'episodi? O sigui, ara igual estic fotent la pota. Fantàstic.
Sí, jo penso que sí. Crec que és una mica la tònica, no?
Perquè, igual, aquí t'has de presentar o s'ha de fer alguna cosa així, jo crec que jo penso que tothom ens coneix, eh? Això està bé, ja.
Doncs home, potser que diguem una mica de què anirà el tema, no? D'on surt Foca Terra i...
Ah!
...perquè es dirà Foca Terra.
Es dirà Foca Terra.
Es dirà Foca Terra, i per què es dirà Foca Terra, Àlex? Explica'm.
Doncs home, vam fer un brainstorming.
Crec que el que buscàvem era un tipus de contingut proper.
El que volem és apropar la tecnologia i les tendències sense massa sensacionalismes.
Hem trobat que hi ha un espai molt ninxol dintre de la comunicació en català,
que o bé és com molt elaborada i molt per grans masses, diguem-ne, el que surt a les televisions, el que surt a les ràdios públiques,
i que està molt explicada d'una manera potser molt senzilla, però també molt sensacionalista i molt a toro passat,
dient, ostres, els grans canvis de Facebook, els costa el metaverse, però realment molt allunyada del que és la tecnologia i de la gent que està en el sector,
i després els ultra-friquis com nosaltres, que perquè hem de ser massa frikis i de llenguatge massa especialitzat i que no és gens accessible.
Aleshores, jo crec que hi ha un buit intermitge de gent que és friki, que està assabentada del tema, que treballem en això i que som uns apassionats
que ens agradaria comunicar per les masses. Fent una miqueta l'anologia, jo crec que som un públic,
o sigui, som una gent nosaltres de minories, un podcast de minories per la majoria versus, potser a l'aprou que seria contrari,
que és la gent que intenta abarcar a tothom, però realment s'acaben convertint molt nítxol perquè ningú els suporta o perquè no saben explicar-se.
No sé si he explicat bé la idea.
Jo crec que hi ha com...
Abans que res, tu saps per què ens diem foc a terra?
Vam fer un brainstorming i vam començar a pensar noms.
Que sabies que he fet una mica de recerca, jo, de foc a terra.
I saps d'on ve la idea? És acollonant, eh?
Digues.
T'explico, Àlex, t'explico.
Nosaltres ens agrada aquest concepte de foc a terra perquè replica una mica aquesta idea del fireside chat, no?
És a dir, dos paius parlant així amb la llar de foc.
No sé per què, a mi em dones molt respecte a tu a l'hora de fer un podcast, perquè, cony,
crec que ets un tio molt bregat en l'espai, sí o no?
Això és com anar pel rabador de casa.
De fet, ara em deies, no, tio, jo ja he vingut calent que...
Mai millor dit.
Jo ja he vingut calent que n'acabo de gravar un.
I jo pensava, hòstia, cabron, tio, jo he portat tot el puto dia per casa sense fotre'l.
De fet, avui tinc dia de gravar-ne dos, per Mars Base, aquest,
i després fer dos o tres intros, també.
No, no, és veritat, m'he deixat l'explicació a la meitat.
La part del foc a terra crec que hi ha de les dues partents, el que deies tu,
de buscar amb l'ambient aquest, el Fireside Chat, que al final és el tipus de conversa informal
que es practica molt als Estats Units, en els demaniments tipus Startup Grind, per exemple,
que són conversa orgànica, que es podria dir al costat de la llar de foc,
perquè foc a terra, i aquí ve la segona part de l'explicació,
foc a terra és com se li diu la llar de foc més per la part de Lleida.
Però em va semblar que sempre m'ha estat un concepte que em dona molt de caliu
i molta pau interior sentir la paraula foc a terra, que quan la dius a Barcelona,
la gent no ho entén, i diu, hòstia, què vol dir un foc a terra?
Que tenir un foc a terra com les tribus que foten allà dos pedres,
picant dos pedres i encendre un parell de branques i fan un foc a terra.
No, el foc a terra literalment és la llar de foc que es coneix en català normatiu i estàndard.
Oh, que correcte, normatiu i estàndard, m'encanta.
També diré una cosa, eh?
Tio, és que no t'he donat la recerca i ja està allà.
El concepte de Fireside Chat apareix, superinteressant, eh?,
de la mà de Roosevelt, que va ser el president número 32,
no sé com es diu 32è en català, potser es diu 32è, no ho sé, però...
32è, 32è. Va ser el 32è president dels Estats Units.
I es podria dir que, d'alguna manera, com a l'inventor...
Saps que a tothom li tirava com a floretes a Obama, perquè el 2009 es va fer que amb Twitter
i va començar a publicar Twitter i les xarxes socials, tio?
L'inventor d'això va ser Roosevelt. Va fer com una sèrie d'aparicions de ràdio
que es deien Fireside Chat, com, tio, amb ell, i és un paio que literalment
va agafar i va començar a parlar als americans entre el 33 i el 44,
va fer com 50 aparicions a la ràdio on explicava un tema molt familiar
amb els americans i va explicar temes, jo què sé, tio, sobre la Gran Depressió,
parlava de la recessió, de totes les iniciatives aquelles del New Deal,
de la merda que feien que feien forats al terra i els tornaven a acabar
per tot el moviment econòmic que va promoure, Keynes, totes aquestes merdes.
I és acollonant com de quina manera aquest paio era un puto innovador a nivell polític.
Per tant, el nostre podcast té un angla també a nivell polític,
que no és com la gent que l'escoltava, és que és brutal.
Tenia milions de persones mirant res, que cony, escoltant la ràdio.
Flipes, eh?
Doncs et diré una cosa més. Ja sé que tu no ets de cervesa, Marc,
jo aquí aportaré la part cervesera del podcast,
però hi ha una cervesa que es diu Fireside Chat i que ara, com m'has explicat això,
he connectat perquè jo sempre a Sant Francisco, és una de les que compro,
perquè com que jo vaig a Sant Francisco per la conferència de Startup Grind cada any,
sempre em fa gràcia comprar una cervesa que es diu Fireside Chat,
com que al final a Startup Grind fem Fireside Chats.
I per tant, sempre la comprava, apareix una bona cervesa,
però no connectava amb qui és la persona que s'obre l'etiqueta, i és Roosevelt.
Acabo d'escobrir, he tingut l'epifania ara, acabo de buscar a Google,
generalment això ho posarem a les show notes,
però aquesta cervesa és d'una cerveseria que es diu 21st Amendment Brewery
i que fan la cervesa Fireside Chat, és una Winter Spiced Gale,
és un tipus de cervesa molt espaciada, bastant forta, molt de cos per Nadal.
I hòsties, acabo de connectar tot això ara en directe, Marc,
va semblar fascinant i dic, deixa'm que l'interrompi, perquè crec que s'havia d'explicar això.
Et donaré la nota negativa d'això, i és...
A veure, no és negativa, però en aquest exercici d'entendre d'on venia
la timologia del foc a terra, m'he trobat amb el president Roosevelt,
em sembla interessant, i a l'entrada a la Wikipedia, és molt curiós,
hi ha un capítol del Fireside, no sé quin és,
i m'he posat a escoltar-lo.
He intentat, però tenim una tension span molt curta.
De veritat, és que no he pogut, Àlex, de l'avorrit que em semblava.
És a dir, no puc entendre com 62 milions d'americans,
que això són la quantitat de gent que l'ha escoltat al dia de Pearl Harbor,
que flipes, 79% de l'audiència de la ràdio.
T'hi cagues, això avui en dia és inaudito, això no passa enlloc.
I estaven sentats en una ràdio sense un telèfon mòbil, escoltant aquest paio.
Que dius, com collons teníeu la valentia de fer això?
És impressionant, a mi aquest tema em té fascinat.
Però de quin any estem parlant? Quantes opcions tenia la gent en aquella època?
No és com nosaltres que ara estem gravant, literalment.
Això aquí, jo tinc de l'ordre d'unes 60 escats,
tabs o pestanyes obertes al navegador, tinc esl'ha cobert, tinc WhatsApp,
tinc Telegram, el mòbil tinc Signal, em poden trucar per mòbil en qualsevol moment.
Tens de l'ordre de 20 aplicacions per les quals et poden enviar missatgeria interna.
I tens totes les opcions de comunicació contingut, tant àudio com vídeo, on demand.
Però que aleshores, si parlava del president, parlava del president.
Avui en dia, ja et dic jo, que a molta gent li dius,
està parlant del president Sánchez amb un canal i l'altre està parlant Ibai Llanos
i la majoria de població va escoltar Ibai Llanos, no va escoltar el president.
No estem, jo crec que és impossible comparar això. Són fenòmens molt diferents.
Però frena't, eh? Que tot aquest malson, fa 10 minuts m'has dit que s'ha acabat.
Parlo de text. Clar!
Ja veurem si això soluciona.
L'Àlex m'ha dit que hi ha una aplicació que aglutina tots aquests serveis en un,
que es diu text.com i que és invite only.
I creu-me que aconseguir un invite d'aquesta aplicació avui mateix, creu-me.
Remoure's cel i terra. Com si hagués de parlar amb el founder.
Com si hagués de parlar amb Roosevelt.
Jo crec que sí, per mi serà un game changer.
Perquè una de les coses que passa, i això segurament ja ho discutirem,
m'agradaria dedicar-li una pisa a dir només això,
és la dispersió que ens ha generat a nivell mental.
Tota aquesta dispersió o desgregació de les plataformes comunicatives.
O sigui que tu reps inputs de trucades, audiovisuals, notificacions, missatges, etc.
per 30 llocs diferents.
I llavors fa que no puguis tenir atenció a tot en un sol lloc.
I l'ansietat que et causa això.
Els problemes de comunicació o de relacions que et poden causar amb certa gent
perquè no els estàs escrivint.
I els clients transgradeixen i t'invadeixen l'espai personal
perquè t'escriuen per WhatsApp o per canals on no t'haurien d'escriure.
WhatsApp o Facebook, que són una miqueta més oci, més personals, no són de feina.
Ostres, podríem parlar hores i hores d'aquest tema, però no sé com ho veus.
Aquest és un tema que em toca super de prop.
I crec que ho hem parlat diverses vegades, però...
Ostres, com estem regalant la nostra atenció i la nostra privacitat,
a mi em sembla...
De veritat, típiques merdes que vindran els marcians quan ens invadeixin
i pensaran que som imbècils.
Igual que les bicicletes estètiques.
Igual que els patinetts.
Sí, igual que els patinetts.
Són aquestes coses que de veritat no les pots entendre.
El que estem fent amb la nostra atenció, amb el nostre temps, és molt complicat.
Al final tens una armada d'intel·línge artificial que t'està apuntant a tu
i és molt difícil.
Et penses que és una pantalleta de mòbil, però en realitat no.
Tens un supercomputador darrere que és més gran que Barcelona sencera.
És difícil lluitar contra això.
Jo crec que serà un tema que, per conèixer-nos una mica, serà recurrent,
però per posar-li una mica de context a tot plegat,
penso que aquí, en diversos punts que foca terra, t'he de tenir en compte.
Primer, en català.
Important. Serà en català?
Molt important.
És pagar-te un tiro al peu a nivell d'audiència?
És. Malgrat...
Jo amb tu parlar amb castellà seria com...
No ho sé. Intentar parlar amb la boca tancada? També.
Per tant, això es fa en català.
I de veritat, aquí jo crec que falta molta feina de país.
Jo no soc independentista ni hòsties, eh?
Ja que ets en política, Marc, ja, des del primer...
No, no, no, perdó, perdó. Jo no soc independentista.
Per res, zero.
Però m'estimo la llengua perquè penso que és un trasord cultural
que s'ha de preservar sí o sí, independentment de les nacions i les hòsties
i el que tu vulguis.
Jo penso que... Una altra cosa que baixaran els marcians i diran
que eren els subnormals, el dia que havíeu tirat línies als països
dient que això és Timbawa i això és Nigeria.
No té cap puto sentit.
I més en una època quan hi existeix una cosa que es diu internet.
És com... T'explota el cap a l'ex.
Aquest és el primer punt. Jo crec que és important.
No, no, primer en català i també pel que dèiem abans,
pel buit aquest informatiu o d'audiència que hi ha.
Aquesta gran... Quina és? No ho sé.
Nosaltres estem dient que ho farem en català,
però en el nostre català de Barcelona.
Tot s'ha de dir. Sabem que no és el millor català d'història
i ara estic dubtant quina és la paraula per dir bretxa en català,
perquè ara no em surt.
Però en qualsevol cas, hi ha aquesta separació molt...
molt... molt exagerada entre la comunicació de masses
i els podcasts massa ninxol.
Volem fer alguna cosa d'intermitge.
Però aquest és el primer punt, Marc. En tenies més.
Sí, i estaves buscant la paraula escletxa, crec.
Escletxa, correcte.
Direm bueno, direm valer, direm bretxa,
direm moltes coses incorrectes en català.
Ja farem esforços per corregir-ho,
però en qualsevol cas, no sé, molt contents de poder...
Jo, sobretot a l'atitud personal, que no feia res en català
a nivell de negocis o a nivell de tecnologia,
ho trobo essencial, perquè jo sempre crec que si no hi ha exemples,
si no hi ha rols, si no hi ha models, no hi ha gent que el segueixi.
I per tant, d'alguna manera, m'agradaria que en Foca Terra,
igual que segurament nosaltres tenim els nostres referents,
d'aquí uns anys surti algú i digui, ostres, jo em vaig inspirar
perquè vaig sentir el de Foca Terra, i potser el que deia,
cadascú tenim els nostres referents, com jo, segurament,
hi ha curaisses que tinc com a referent la gent de la sotana,
o potser he tingut programes de ràdio que m'agraden molt,
com la minoria absoluta, la segona hora, la competència,
que crec que hem fet un gran treball per la llengua,
m'agradaria contribuir a un petit cret de sorra que es diu Foca Terra.
Sí, jo penso que és important, al final, perquè és el que tu dius,
no hi ha ningú que estigui acostant la tecnologia i el que està passant al món.
És brutal el que està passant al món. I saps què passa?
Que moltes vegades és allò que, com que la teva realitat
es converteix com en el nou normal, i tu perceps com moltes coses
passen com coses que són normal, el que et passa pel matí quan et lleves.
I per molta gent no ho és. A mi em passa al món on navego de la tecnologia
i ho veus, coses que per a tu passen com el dia a dia,
no és el dia a dia de molta gent. I crec que apropar aquesta realitat
a les persones i a la societat, i no me les vull donar que això és una tasca
que hem de fer nosaltres, perquè a mi em van posar al món per fer això.
No, em van posar al món per fer poques coses.
I no és un gran comunicador, i per això em fa molt respecte
començar a gravar amb tu, perquè jo quan penso en un storyteller
i una persona... Showman de l'StartUp World, a mi em sembla que ets tu.
Per tant, jo tinc molt respecte en aquest sentit.
Però em fa il·lusió com apropar això a la societat, crec que és una tasca interessant.
M'estàs fent moltes floretes, Marc, i has de posar molta pressió,
però hi ha un concepte que no sé si coneixies, i ara aquí
pecaré una miqueta de voler improvisar amb aquest tema, però no sé si sabies
que la gent, que són els políglotes, som gent que tenim múltipla personalitat
i cada una està associada a l'idioma que parles.
Per exemple, em considero molt més obert i molt millor comunicador,
per exemple, molt més extrovertit i una miqueta pallasso, si tu vols,
a sobre de l'escenari, quan faig els estalviats de StartUpGram,
pel fet que estan en anglès. I aleshores, és veritat que quan estem
en anglès, cada idioma actua com una part diferent de la teva personalitat.
I cada cop ho trobo més exagerat en els múltiples idiomes que parlo.
I aleshores, en català és una fàcec en què no tinc ganes d'explorar-la,
però pot ser que sigui una miqueta frau al principi, per tant,
no pujistant les expectatives de la nostra audiència
per veure a veure què es poden esperar.
Però entenc per on vas. I de fet, et volia plantejar la següent cosa,
és que, en català, acostarem temes molt, molt tecnològics,
però hem començat comentant el tema de l'escaçada de l'atenció,
aquest short attention span que tenim avui en dia com a societat.
Com pretenem atacar aquest tema des de foc a terra?
És una gran pregunta aquesta, eh?
Sense pressió, eh, Marc?
No, no, sí, tranquil. Tu tira preguntes, així, improvisant,
per deixar-me'n ridícul. No, és interessant.
Doncs, a veure, primer de tot, explicant-ho, crec que és important,
educar a la societat en què estàs donant a canvi de la teva atenció
quan utilitzes segons quins serveis i com, d'alguna manera,
l'economia promou aquest tipus d'intercanvis.
Crec que aquest punt és important, però el segon és,
com ho promovem des de foc a terra?
Crec que és fer un episodi curt. No diré-m'hi intensos,
perquè jo quan penso en tu, Àlex, penso...
Saps allò, com que quan penses en la gent sempre tens
com una imatge mental d'algú? Jo quan penso en tu, saps què veig?
Veig l'StartUpGrain, fill, no sé per què.
Home, ho creus un esforç per treure'm del marc mental
de StartUpGrain i jo tu de treure't de safareig.
No, però no al StartUpGrain, no sé com parla...
No, no, et veig com en un fireside chat aquest.
De fet, et veig com amb un guest en un escenari
amb molta gent mirant-te. Veig això quan penso en tu,
quan penso en l'Àlex. No veig l'Àlex darrere el micro com ara,
o no veig, no ho sé, mai t'he vist darrere un ordinador, crec.
És interessant això, eh?
És curiós perquè, malgrat que a mi, diguem,
les factures me les paga una altra empresa,
és un StartUpGrain, precisament, i segurament ja explicarem
aquest tema una miqueta més endavant. Clar, al final,
la gent amb aquesta escassetat d'atenció que tenim
a nivell de societat, la gent et recorda més per on t'ha vist.
O sigui, molta gent m'ha experimentat a mi en un StartUpGrain,
però la feina que faig, que és molt menys visible,
l'agència que jo vaig crear, que és Mars Base,
la coneix més poca gent perquè al final és un treball
més de back-office, és un treball menys visible,
i en canvi els esdeveniments de StartUpGrain,
fem conferències, fem uns esdeveniments, ve públic,
ve premsa, ve gent famosa. Per tant, clar, molta gent
em coneix més per això, tot i que jo pago per StartUpGrain,
i no em paguen, però la gent es queda amb aquesta cobla.
I diu, em sona que potser tens una altra empresa.
No, només en tinc una i no és StartUpGrain, precisament,
però és un dels temes que tenim a nivell de societat.
Estem en tants llocs, com comentàvem abans, parlem amb tanta gent
que els nostres serveis no estan capacitats,
no estan dissenyats per poder mantenir tants tipus de relacions
i tanta informació de tanta gent. A mi costa molt retenir,
però molt retenir, no com quan érem petits,
no sé si te'n recordaràs, però de petit sabies els noms i cognoms
de tota la gent de la teva classe, els números de telèfon,
on vivien, i te'ls coneixies superbé.
De fet, encara me'n recordo dels noms, inclús alguns telèfons
de la gent que anava amb mi a classe a primària,
però avui en dia només em sé el meu número de telèfon i el de ma mare,
perquè és molt fàcil. Però no em sé cap número de telèfon,
no em sé els cognoms de ningú, no em sé l'adreça de correu,
no em sé pràcticament res, i recordo molt poques coses de la gent.
És trist, però dispersem tant que al final aprofundim molt poc
amb el coneixement de la gent, perquè fem outsourcing,
externalitzem la gestió del coneixement, des que fem servir agendes,
telèfons mòbils, notes i tot tipus de serveis,
que el que fan és replicar el nostre servei d'una manera molt còmode,
molt convenient, però també és perillosa, perquè després tens
zero coneixement de la gent amb la que t'envoltes, o molt pocs.
Potser estic projectant aquí el meu cas particular,
però crec que a molta gent li passa el que pateixo jo.
No, no, absolutament. I hi ha un...
Bueno, mira, el de la ràdio, el del president Roosevelt,
no he pogut escoltar més de cinc minuts, és que estava avorrit.
T'he agafat el mòbil, he anat a fer un cafè, és que no sabia què fotre.
Necessitava una activitat semidistreta per poder superar allò,
i no ho he pogut, ho he tingut que deixar.
Hi ha un llibre que a mi em sembla interessantíssim,
que es diu Amusing Ourselves to Death, és brutal,
divertir-nos fins a morir, on bàsicament explica això
i explica...
La part interessant és que aquest llibre és dels anys 80.
I diu una cosa molt interessant, que si tu has vist Orwell,
la pel·lícula de 1984, bàsicament com...
Com et diria? L'amenaça que projecta és que tinguis
aquesta ente de censura que bàsicament està dient
què és el cas de fer...
Bueno, restringint les llibertats a un nivell molt bèstia.
Bàsicament ell posa el cas absolutament contrari.
I és... No, no. El problema no ve de la restricció,
sinó que el problema ve bàsicament de que tindràs
com aquest bufet d'entreteniment a nivells tan bèsties que...
És a dir, ja no n'assitiràs ningú que digui el que has de fer.
O sigui, hi haurà el món...
Guali, has vist la pel·li de Disney?
No l'he vist. Igual que tu no ets de cervesa, Marc,
no soc de pel·lis ni de sèries.
O sigui, literalment, pillaré zero referències cinematogràfiques.
Ja ho saps, això.
Potser hi ha un moment on els porten en una nau especial,
els foten en una camilla, els enxufen unes ulleres d'aviar
i els diuen, nano, a divertir-se.
I no es mouen de la camilla.
I evolutivament evolucionem per deixar de tenir braços
i estar molt, molt gordos.
Però bé, a ser franc...
Es deien que tenim massa llibertats i massa diversió, Marc.
Estic dient que tenim massa diversió.
Massa llibertats? No, massa llibertats.
Tinc moltes opinions sobre la llibertat i les concessions
que estem fent als estats.
Perquè facin el que vulguin
amb les nostres llibertats personals
amb l'excusa que hi ha una pandèmia, que sé que hi ha i és molt greu,
però crec que hi ha coses que també m'agradaria parlar d'això.
Algun dia parlarem d'això. És interessant, aquest tema.
I algun dia parlarem d'això, però...
Suposo que ens anem acostant al final de l'episodi,
perquè faríem episodis curtets.
Estem acostant-nos a la mitja hora.
Volem fer episodis digeribles, volem fer contingut lleuger,
volem que sigui un acompanyament a aquest caliu
que ens aporta el foc a terra,
que sigui... Jo els pot que sempre els tinc
com a companys de viatge. És a dir, jo mai...
No sé que a casa em escolto un podcast, sinó que sempre me'l poso de fons.
Com qui sent el tràfic passar, com qui sent la pluja fora.
Doncs una miqueta... Aquest acompanyament,
crec que amb foc a terra, és la intenció que tenim.
Jo me'ls poso anant cap a alguna reunió
mentre camino o mentre condueixo,
me'l poso quan soc al gimnàs, quan faig feines a casa.
És com un acompanyament molt familiar
i aquest sentiment de caliu volem que és el Toni.
I en aquesta mesura intentarem fer-ho de manera periódica,
episodis més o menys curtets, lleugers i el més accessible
és possible per un públic que estigui tan apassionat com nosaltres
en el món de la tecnologia i les tendències.
Ei, m'ha agradat aquest resum que has fet.
Estàs completament improvisat. No, no, ha estat bé.
Així com si li posés simbòlet seria en català,
ràpid, és a dir, 20-30 minuts,
no volem gastar gaire del teu temps,
semi-distret, és a dir, que no requereixi tota la teva atenció,
t'apropa la tecnologia, a casa, en català...
I m'ha agradat aquest concepte de caliu,
m'ha agradat aquest concepte de caliu.
Com de si... És que... Hòstia... Tu ets un tio càlid, Àlex.
Té un tio proper, hòstia.
He començat fred perquè no sabia que ja estàvem gravant
i m'he posat com una mica nerviós, però després suposo que m'he anat...
m'he anat escalfant i sí, crec que ha estat un bon resum,
com per donar conclusió a aquest primer episodi d'intro.
Ja veurem si és el 0 o el 1, ja m'acabarem discutint, Marc,
però crec que ho podem deixar aquí per avui.
Ho podem deixar aquí. No, jo també he començat fred, eh.
De veritat, tampoc sabia que estan gravant. Li he donat el botó i té...
Que cabron. No, t'ho dic en sèrio. Si jo ho posa allà dalt,
no sé què faria. No sé què faria. No sé què faria.