aquí, el de la cullerada. Sí, correcte, és veritat.
És que abans ens creuàvem, perquè nosaltres abans
creuàvem just abans de la cullerada. Però, però,
nosaltres vam fer una setmana de decalatge i
llavors aquí ja es va perdre. Ja vam perdre -ho.
I jo vaig tenir el primer contacte, perquè vas
entrevistar una amiga meva, que estava centrada
aquí, diria, del Tiberi, Tiberi Club, potser?
Sí. Sí, l'Helena. L'Helena. I ens hem provat
més cops, perquè nosaltres amb la comunitat fem
una esmorzar de forquilla. I el fèiem a Calbuter.
I et veien entrar molts dies. Mira, allà està
d'això. Ja ho veurem. En Pau Descans i Calbuter.
No, que el Tosca, boig. Ah, el Tosca. No m'enterris,
Calbuter. No sabia que havies anat. No, que havies
anat, sí. El Tosca. Ara hi han ficat el bar Alegria,
diria. L'han canviat ara fa poc de propietaris
perquè vaig caminar per davant i l'han canviat
de propietaris. M'agraden molt tots aquests
llocs. Tu ets molt d'esmorzar de forquilla.
Molt d'esmorzar de forquilla, molt de dinar
i molt de sopar. De forquilla també, imagino.
Sí, home. Marc, com estàs, tio? Estic confós.
Estic d'expectativa. Com el futbol americà,
saps? Que ho veus, però no entens molt bé de
què va. Ell no sap a què ve, però tu tampoc.
No, jo tampoc. Com el futbol americà. Quin va
ser el teu primer contacte amb el Barça? La teva
primera memòria del Barça. No, és que veus...
És bona pregunta, perquè la meva primera memòria
i la meva primera memòria del Barça és la mateixa.
A la gent li pregunten, diu, quina és la primera
memòria que tens? I és que se'n recorden molt
enrere. La meva primera va ser l'any 94, final
de la Champions. el meu avi i el meu pare, com
a casa, com molt enfadats, saps? Perquè jo no
sabia què estava passant. No tenia ni idea del
que passava. Tenia 37, 34... 7 anys. Som del
mateix any, per això ho sé. O sigui, no tinc
memòries d'abans, eh? O sigui, potser molt disperses,
però aquesta és com la primera molt vívida. Jo
la primera que tinc del Barça és la final de
la Champions, però també la que vam guanyar,
perquè amb 5 anys, recordo que jo no sé què feia
desperta a les 12 i pico de la matinada, però
que la família s'ha posat a cridar moltíssim
allà a Cervera. I es va despertar el meu cosí
petit, i llavors es va posar a plorar. Jo em
vaig posar a plorar, i tot va ser un puto drama.
I per mi el primer record que tinc de la vida
amb 5 anys és aquest. Això explica moltes coses.
El meu primer record és molt trist. És molt alegre,
no? És tot traumàtic. Són aquestes dues persones,
no? Exacte. Andreu, quin és el teu primer record
del Barça? El meu primer record del Barça...
Jo el 92 no recordo absolutament res. Que tu
ets del 89. Del 92 no recordo res, del 94 no
recordo absolutament res. Jo recordo la temporada
de... Bueno, no, mira, és veritat. Jo crec que
l'any 94 -5 és el primer cop que vaig al Camp
Nou amb el meu avi, que som socis i que tenim
tres seients a la família, i em va portar en
un Barça Deportivo de la Coruña. I recordo molt
que quan va fer gol al Barça, que la va cridar
90 .000 persones, jo em vaig mossegar la llengua,
que crec que és de les sensacions més d'inútil
que pots sentir, perquè encara me la mossego,
no sé si encara us passa que us mossegueu la
llengua. Jo sóc de mossegar molt, però les dents,
és el que fa... Mossegar la llengua... La llengua
no es passa? Potser sóc idiota. No, això diuen
que és quan estàs molt cansat. Així vaig cansat.
Has fet com de l'expressió figurada l'has fet
literal, no? Sí, m'amossego de veritat. Llavors
aquest és el meu primer record d'un gol al Barça
i un mossegat amb mala llengua i després hi ha
l'altre de temporada sencera és la de Ronaldo.
La Robson. La Robson 96 -96. La final aquella
contra el PSG a Rotterdam. Amb el de Ronaldo
de penal. La recopa va ser l'última. La recopa.
Bueno, se celebraven aquelles coses, encara.
El Marc va deixar de mirar futbol, més o menys.
És curiós, vas deixar de mirar futbol... a la
temporada de la primera Champions... Quan vam
guanyar la primera Champions? No, la primera
Champions moderna, diguem. Curiós, eh? Sí, exacte,
la del Guardiola. La del Rijkaard. La primera.
No, no, la del Guardiola. El 2008. O sigui, que
jo tingui que portar fax del Barça, o sigui,
amb el Rijkaard no ens vam guanyar Champions.
Collons que no, clar que sí. Ah, doncs llavors
ho vaig deixar a la segona, llavors. M'he posat
nerviós, tio. Perdó, perdó, volia dir que la
primera temporada del Rijkaard no vam guanyar
Champions, perquè jo vaig anar a l'estadi del
Chelsea, quan ens van eliminar 4 -2, amb un gol
de Terry Moll... dubtós allà a la Lídia. Sí,
doncs allà estava jo, imagina't. T'has redimit.
No, no, perquè si ho haguessis deixat... Però
vivies a Londres? No, no, no. No, vaig anar,
vaig anar. Sí. Cadascú... Cadascú... Bueno, anem
a fer la presentació que tenim avui aquí. Parroquia
Foc a Terra avui ens visita un gironí de l
'any 1989 que ha aconseguit una cosa que semblava
impossible, convertir el patiment culer en un
negoci sostenible i mantenir l'atenció durant
una hora de setmana d'una generació que té el
cervell fregit pel consum de codeïna, és a dir,
pels noms entesos, és el consum de cubates amb
xarop de la tos. Cap allà m'ajuda la Sotana, el
podcast de futbol que fa amb tres persones que
semblen futbolistes dels anys 80, va deixar la
seva carrera de comercial per poder -se dedicar
al món de comunicació. L'hem sentit a ràdio,
els podcasts on ara s'hi pot passar, Fins demà!
Si això ho hagués fet amb una carrera dilatada,
ja seria dignat lluança. No obstant, a tot això
l'he vingut els últims anys. Veiem com ràpid
que ens va dir que sí, que és preocupant, perquè
no saps a què vens. Entenc que només tinguis
temps de contestar amb monosíl·labs pels demes
de Twitter, però vol dir que has vingut a jugar.
Sobretot que no només no tens ni puta idea de
tu, ell tampoc en té, o sigui que fantàstic.
Molt bon programa. Andreu Juanola, benvingut
a Foc a Terra. Avui jugues de visitant, però estàs
a casa teva. Moltes gràcies, per favor. Tu no
ens coneixies de res. Jo no coneixia de res.
Per què dius que sí a les coses que et proposen
per Twitter? No dic sempre que sí. Ah, home.
No, no, us heu de sentir privilegiats i tot.
No dic sempre que sí. Ara portava com una època
que no volia anar a cap podcast bastant llarga.
Crec que el primer contacte que tenim és al novembre,
octubre -novembre. Sí, algo així, sí. Llavors
vaig fer allò de, bueno, el mes que ve ja sigo
que vinc. Llavors el mes següent ja vaig dir,
bueno, d'aquí dos mesos, i després ja vaig dir,
bueno, tanquem -ho ja, perquè si no, no ho farem.
Llavors, em va venir de gust, perquè... coses
molt allunyades del que jo faig, doncs ja m'agrada
anar -hi. Ja m'agrada anar -hi. i que la gent
que a mi em segueix, que potser no us segueix
a vosaltres, doncs us conegui. I si hi ha algú
que s'hi enganxa, doncs tot això que guanyeu
vosaltres i jo, que me n'alegro. I llavors vaig
anar divendres a un podcast que es diu Deusissimis.
Sí, l'estaves escoltant avui, sí. I seran les
dues coses que faré. I ja està! Sí, perquè hi
ha... Molt bé. Hi ha alguns altres podcasts que
m'han dit que hi vagi i els he dit que hi ha
a partir de setembre. O sigui, ara és l'últim
podcast que vaig aquesta temporada. Quin honor!
Però bueno, no obstant, ha d'haver -hi alguna
lògica al tema aquest de dir com selecciones
les coses. No, no hi ha lògica. No vas mirar
si teníem YouTube, si teníem Instagram... No
hi ha lògica. Res de res. No, anava a dir per
què. Normalment, en gent que està una miqueta
on the way up, suposo que aquest és una miqueta
el teu cas, que ja fa un temps que la popularitat
portava a la Corpo, a la ràdio, tal, tal, tal...
Clar, com estàs gestionant? a tot aquest influx
de coses? Propostes que t'estan arribant, fas
col·laboració amb el Girona, amb el Parlem...
És una mica estrany, perquè sempre penso si t
'ho estan dient a tu, quanta gent ha dit que
no? La meva... El meu pensament primer és quanta
gent ha dit que no perquè t'ho proposin a tu.
I llavors penso, normalment les empreses i aquests
llocs diuen quants diners vols per fer això?
I és la trampa més gran que et poden fer. Perquè
al final jo contesto, quants diners teniu? Sí.
Poses 8 -8. Val. No? Si ens ho haguessis preguntat
hauria estat fàcil, eh? Hauríem dit, no n'hi
ha. No, no, no, no. No, no, hòstia. Un esmorzar
sí del punt de vista. Però a la Sotana quan
vénen convidats tampoc cobren, no ha cobrat mai
ningú per venir a... O els hi pego les birres.
A la Sotana. Els hi peguem de les birres, sí.
I no en un entrepà boníssim. Llavors... Com ho
porto? Doncs una mica caòtic. La veritat és que
és una mica caòtic. També tinc una mena de por
d'estar tota l'estona fent coses i que la gent
ja pensi que tot el que estic dient només ho
faig per diners i no em crec el que faig, però
hi ha moltes coses que dic que no perquè no me
les crec. O sigui, jo, per exemple, tot el que
siguin entitats bancàries no faig res, cases
d'apostes no faig res, immobiliàries no faig
res. Qualsevol cosa que vingui d'això, jo és
un noia encara que em fiquin dos milions d'euros
a la boca. Fantàstic. Ho dic perquè hi ha una
part d'aquí de síndrome de l'impostor, que
és el que dius, hòstia, jo no vull anar aquí
perquè potser no soc bo o perquè hi ha alguna
cosa que li han dit. Però, clar, d'alguna manera
sí que has de tenir algun criteri per poder dir
si aquest el selecciono o aquest no. Crec que
va a dies. O sigui, vas agafar -me el dia. No
hi ha una estratègia? No hi ha una estratègia.
Tinc por que quan parlem de la sotana no hi haurà
estratègia tampoc. Jo he vist línies vermelles
fins ara, claríssim el que no. Nosaltres sempre
ho tenim clar. Però com es creix cap a dalt no
està molt clar. No, anem fent, anem fent. És
que saps què passa? Que a mi, per exemple, quan
jo vull portar algú a la sotana i em fa il·lusió
que vingui i em fa un text, jo li faig un text
llarg, com crec que me l'has fet tu, que era
un text bastant currat, i ho faig, m'agrada
molt que em diguin que sí. Ah, d'acord. Llavors,
si a mi m'agrada molt que em diguin que sí...
penso, joder, no siguis estúpid, i si a tu t
'agrada que et diguin que sí, doncs si a l'altra
gent li fa il·lusió que tu hi vagis, doncs...
Tampoc has de dir que sí a tot, però en algun
has de dir que sí. Una mica de karma. Llavors
sí. Llavors vaig pensar, hòstia, pesi, queda
a prop de casa, és pràcticament aquí on he passat
moltes hores. Llavors em fa molta il·lusió estar
aquí, que encara no sé de què va això. El missatge
que va transpirar una miqueta, que anava sobrepassat.
Anava sobrepassat. O sigui, realment t'ha arribat
molt de negoci pel tema de... No és tant de negoci,
sinó que és mala organització. Ah, val. Sí, sí,
sí, no, no, tant de bo. Vull dir, hagués vingut
amb xòfer, no, ha vingut amb la meva moto, que
li falta un retrovisor. Em van robar el retrovisor
l'altre dia. perquè és famós. Sí, uns collons
perquè és famós. Llavors tinc el pensament de
si jo obrir una cadena de robatoris de retrovisors
i jo ara robo un altre retrovisor de la meva
moto i el que li he robat roba un altre, o sigui,
una cadena a Barcelona de Quimcos, perquè jo
tinc una moto Quimco, perquè veieu que guanyo
molt bé la vida. Però soc tan poc manetes que
no sé robar. No, però no ho facis, és el mateix
raonament del que el Carme. No comencis, no,
sigues bo. No, però el Carme, si m'han robat
a mi, ho robo jo. No, però el Carme, si m'han
robat a mi, jo parlo la cadena i sóc millor que
el que m'ha robat a mi. I ja sóc millor que
el que m'ha robat, segur. És un pensament molt
cristià, també. No, és que sí, cristià, però
és que quan tu decideixes si Déu existeix o Déu
no existeix, és millor pensar que existeix, perquè
si... quan puges a dalt resulta que sí i després
has fet les coses malament, és merda. El que
deu costar anar al taller i... Vas molt superpassat.
No tinc temps d'anar al taller. Un dia vaig
anar al taller amb aquesta moto. Aquesta moto
deu tenir dos anys. Vaig anar al taller... Saps
d'aquelles coses desagradables? Li vaig portar
i li vaig dir, escolta'm, fes -me una... Ha saltat
allò de l'oli, que no sé ni per què serveix
l'oli. No sé res de... Estem al mateix nivell,
eh? El Marc li està remuent per dins. No, no,
està bé. Déu ha creat així com... La simetria
l'ha generat bé. Vull dir, molta gent que jo
deia, em compraria una moto, i em deien, però
què més vols? Més que no sé, més que més igual,
una moto, que tu rodes i que li fotis gas, no?
I em costi pocs diners. Llavors, li porto en
el taller, porto en el taller la moto, que, joder,
et cobren pasta, el taller, perquè això de la
madobra, com jo, una mica, el preu te'l fiquen
segons com es desperten. Hauríem de portar el
teu mecànic aquí, per parlar de... Hauríem de
portar... No, i el tio em diu, li vaig a recollir
al cap de dos o tres dies, i em diu, aquesta
moto... No la cuides gaire, eh? No. Escolta'm,
això és com anar a portar el teu fill a la guarderia
i que quan te'l tornen li diguin que el fill
no... No el cuides gaire, eh? No l'estàs cuidant.
Llavors em vaig sentir malament. Doncs què ha
passat ara? Joder, aquest taller està al costat
de casa meva. Doncs no hi vull anar, em fa vergonya.
Perquè l'hi portaré ara. I tindràs raó, tindràs
raó. I tant, tindràs. O li podràs donar la raó.
Si per mi donar la raó no m'agrada. No, no hi
ha res. Si jo pagar, vale. No, ja no t'agrada.
Són dues coses molt diferents. Andreu, en quin
moment vau entendre que la sotana ja no era només
un programa d'amics? En quin moment es transforma
en un negoci? Perquè la història prèvia a la
sotana, la gent ja ho ha escoltat. Comencem des
de... I específicament la meva pregunta és que
a mi em costa el gap de passar d'una trucada
d'Skype... a la ràdio. No, mira... O sigui, aquí
hi ha un gap, com que és un buit legal que no
el veig. T'ho explico, comencem... No, mira,
comencem per Skype, per la cosa senzilla, que
és una cosa geogràfica, que és que jo estava
a Girona, el Manel estava a Alemanya, el Sergi
Pujol, que llavors era part de la sotana, estava
vivint... Hòstia, jo diria que Budapest. Budapest.
Déu -n'hi -do. I l'altre, el que era presentador,
que era l'Ignasi, estava a Girona. Llavors,
això per collons ho havíem de fer per Skype.
No hi havia més possibilitats. Llavors estava
el Messenger, l'Skype, no podies triar les coses
més. Llavors, l'any següent, en Sergi i en Manel
tornen a Barcelona i diem, hòstia... és molt
més fàcil parlar veient -nos les cares que no
pas per Skype, que és un pal i queda molt malament.
I llavors enviem currículums a moltes ràdios
de Barcelona i només ens contesta una, que és
Ona de Sants, que és una cooperativa que si tu
passes diners pots dir allà el que vulguis. I
ho vau utilitzar, eh? Vau amortitzar. Vam agafar
tota la pista. Llavors, això, llavors vam començar
a Ona de Sants. Aquí hi ha l'Ignasi plega. Ja
diu que ell no ho veu, això de la sotana. I em
fico jo a presentar. És el nostre gestor. Sí,
sí. És el nostre gestor. I llavors el Sergi també
marxa i entra en Joel i entra en Magí. Però el
moment que jo crec que veiem que pot arribar
a ser un negoci és que per nosaltres encara no
és un negoci. Nosaltres hem hagut de fer tot
el que hem hagut de fer. O sigui, la societat,
que jo ara mateix no sé què... No sé si és una
SL o... Com anar al mecànic, eh? Igual. Sí, d
'idea. Vale. Uau. Bueno, però per això tens un
gestor, no?, que t'ho porta tot, no? Sí, però
crec que... No, no, jo sóc igual que tu, en aquest
sentit. Sí, però jo crec que el nivell de risc
és diferent. O sigui, perquè si el mecànic et
diu... Però què canvia? No, et dic que si el
mecànic et diu que estàs cuidant malament la
moto, és una cosa. Però si l'inspector d'eixenda
et diu que estàs cuidant malament l'empresa,
és merda, eh? No, però és impossible que ho digui.
Ah, va, llavors tu estàs tranquil. Esteu ben
rodejats. No, rodes d'experts. O sigui, jo,
d'una cosa que no hi entenc, i que tu contractes
algú que hi entén... No Si tu estàs agafant...
No, perdona, eh? Jo, el meu pare, em va ensenyar
una cosa que és... Tu saps fer una cosa i cobres
per aquella cosa. Aquests diners el que has d
'utilitzar és, pel que no saps fer, contractes
de la gent que ho sap fer. Per exemple, se m
'espatlla una persiana a casa. Jo no l'arreglo.
Ve una persona, arregla aquella persiana. Com
s'arregla la persiana? No li vull preguntar,
me'n vaig. O sigui, tanco els ulls. No vull
saber com s'arregla una persiana. I per això
pagues més, també, segurament. I segurament per
això pago més, però no vull saber com s'arregla
una persiana. Llavors, no sé què tenim, si una
SL, una SA... Segur que una SA no. Però tenim
alguna cosa per facturar. Alguna cosa per facturar.
Ho vam fer per un tema de facturació, que, clar,
si entrem diners... Podries anar a cooperar.
Podries pagar impostos, no? Les coses van com
han d'anar. Llavors, quan vam venir aquí el
2000... 19, l'Aleix no sé si era el 2019, sí
que hi eres, eh? Era 19. L'Aleix estava aquí,
van construir l'edifici, i ell ja estava...
A mi no em va descentrar en unes bollams el dia
que grava aquí. Sí que hi era, perquè cada vegada
que vinc, jo faig això com el tour de la cabina
d'avió, que quan puges a un avió li demanes
al pilot, escolta, puc veure la cabina? Sempre
vaig a l'Aleix i dic, puc veure la cabina? I
la mare m'està explicant que ja estava el 2017.
Doncs, i llavors, el 2019 venim aquí, que ja
és quan comencem tot el tema del Patreon, i allà
és quan comença... a ingressar diners dels oients
i diem, ostres, doncs mira, hem de fer una empresa,
perquè si no... De fet, el tema del Patreon surt
després del diguem -li, escàndol, BTV, no? Sí.
La Nadal, la famosa... Sí, la Nadal. Problemes
amb... Sí, llavors això... Amb Bencalba i tot
això, l'Espanyol... Sí, això... És aquella època.
Sí, és aquella època que ja només queda l'opció
no volem tornar a una de Sants, perquè és com
tornar a casa els pares. Sí. Un cop t'has independentitzat
amb la teva parella... Fa vergonya. Tornar a
casa els pares amb una edat fa una mica de vergonya.
Tornar a una de Sants, perquè havíem tornat ja
dues vegades, tornar per tercera vegada ja pràcticament
era... la gent bufant, els dones de sars dient,
no pot ser. Jo després de l'Erasmus vaig tornar
a casa de ma mare, no ho recomano. És horrible.
I llavors l'Enric va dir, escolta, fem això
del Patreon, vam dir que estava boig i que no
sortiria, i al final els bojos sempre tenen la
raó. Bueno, no sé fins a quin punt va ser també
com el moviment contracultural aquest de dir,
hòstia, som el primer que ho fem, perquè fins
aleshores viure d'un podcast, no dic que viviu
del podcast, però sí que és veritat que ara teniu...
Hem mirat els números, que són 8 .500, o tampoc
saps quanta gent teniu de subscriptors al Patreon.
És igual, posem -li números rodons, 8 .500, és
una barbaritat. Però veus els primers. Ara, de
cop i volta, tots els altres pots, que són català,
així, una miqueta gambarrets i tal, tenen el
seu Patreon. I veus els números? I no és el mateix.
Bueno, dos dixits tenen, i un... Hi ha una coma
entre mig, segurament, eh? Sí, sí que a vegades,
a vegades, ser el primer... Sí que és veritat
que et pots menjar més tall de pastís, i l'altre
és que portem molts anys. Nosaltres fem el programa
pràcticament amb els ulls tancats. Jo sé que
si pregunto una cosa, si saltarà abans el Joel,
el Manel o el Magí, com respondrà quan he de
canviar de tema perquè aquell ja està mort, crec
que tenim com una mena de codis que ja van més
o menys sols i que la gent ja s'ha familiaritzat.
Crec que la gent fins i tot també sap... Abans
que el Joel respongui... podria respondre algun
oient pel Joel, ja. Sí. Sí, saps? Saps allò que
quan de vegades comença una cançó, ja pots reconeixer
una cançó al mig segon d'aquella cançó, tu ja
saps quina cançó és? A mi em passa exactament
amb el Joel. Llavors, això crec que fa... que
tu et sentis partícep. Crec que nosaltres tenim
com una mena de comunitat en la qual fem sentir
els oients partíceps de la conversa. Llavors
és guai, perquè crec que hi ha com quatre...
No som personatges, perquè som nosaltres mateixos,
no som actors, i si féssim d'actors seríem horribles,
però com quatre perfils molt marcats i molt diferents,
el qual saps més o menys què pot pensar cadascun.
Com és... Per tant, no hi ha hagut estratègia.
Imagino que tu em diràs, no hi ha hagut estratègia,
tot és sort. No, sort no. És tot sense voler.
És tot que et porta... a equivocar -nos i l'equivocar
-nos ens porta, crec, a encertar. Però què heu
fet intencionalment? Intencionalment el programa.
Intencionalment el programa. Però... perquè tu
vegis, nosaltres vam començar la sotana el 2014
fent -ho en sèrio, no hi havia broma analitzàvem
el lateral dret de Rússia de veritat ens creiem
Ricard Torquemada tota l'estona llavors sí que
és quan ve el Joel de convidat i veiem que el
tio té molta gràcia i l'incorporem a l'equip
ell diu, escolta, li podríem donar un toc d'humor
jo ja faré, a ell li agradava molt i després
va dir, jo tinc un amic que fèiem sociologia
junts que es diu Magí, que també com que ja treballava
al Jueves en aquell moment una vessant molt més
humorística. Ah, em perdonaré la pregunta, no
sempre han sigut els quatre mateixos? No. Ah,
d'acord. És que jo he vist l'episodi 400. Sí,
ha vist un episodi de la sotana. Em sap greu
que no celebreu res. No, és la sotana, això és
la sotana. No celebrem res. No cal. Perquè és
que a vegades tota la gent... A mi aquests programes
cada cop es fan l'automanatge, és una mandra,
perquè només li fa il·lusió a... A ells mateixos.
Això és cert, però 400 està bé. Sí, però ja ho
volem celebrar al bar, nosaltres, i ja està.
És veritat, allò que diuen programa mil, o quan
fan allò de les audiències, no? Som el programa
que ha crescut més. Ja, és que a mi m'és igual.
Us escolto no perquè em digueu que us escolta
gent, sinó perquè m'agrada el que feu o perquè
m'informeu. Llavors, m'és igual. No, però això
jo entenc que té un cert interès de cara a patrocinis
o col·laboracions. O dius, hòstia, vull portar
algú molt famós, li has de dir, som el podcast...
I tu, de fet, ho comentaves en aquest altre podcast,
que deies que al principi costava molt explicar
què era la sotana. Perquè havies d'evangelitzar
sobre què és un podcast, per què es grava aquí...
I com ho fem, perquè una cosa és explicar -ho
i l'altra el fots aquí. I que el de futbol és
purament casual. Clar, amb contagotes. Però,
clar, costava molt. I ara costa molt poc, i després
ho vaig dir, crec, també al podcast, que ara
tenim sort que hi ha gent que s'ofereix a venir.
Correcte. Estava això. De fet, t'anava a preguntar,
per aquesta part, vull dir... Jo porto en el
món d'entrevistar gent, esdeveniments, rodar
podcast, com uns 15 anys. Per mi és un red flag
de manual que algú suggereixi com a convidat
per el que estic muntant jo. Perquè ja vol dir
que si t'has ofert a mi, t'has ofert a 50 .000
persones i d'altra banda és com un... Bueno,
t'estimes molt, no? Sí, és la seva pregunta
al revés. Quants altres han dit que no abans,
no? Clar, entenc que hi haurà gent molt bona.
Però algun d'aquests que s'han ofert han vingut
o no? Ha funcionat amb algú? Sí. podries dir
algun nom? no diré noms però normalment i ara
és una cosa nova en el món de la música en el
món de la música quan Per exemple, mira, sí,
que t'ho puc dir. Ens van oferir, que el que
va venir, el cantant de Carolina Durante. Ah,
sí, me'n recordo. Dos Palau Sant Jordi, bueno,
Sant Jordi Clubs. Sí. I ens van proposar, aviam
si veuríem bé, que vingués. I el Magí i el Joel
no el volien, no el volien de cap de les maneres,
i el Manel i jo el volíem de totes les maneres.
Clar. Però amb el món de la música passa molt,
jo què sé, tenen un concert, o treuen disc, o
tal... I és una manera, crec que, de publicitar
-se bé a la sotana. I crec que és una bona estratègia,
perquè crec que ens escolta protegent d'una
edat que pot ser el target d'aquella persona.
Hi ha un solapé, sí que hi ha un solapé bastant
clar. Llavors, no ho trobo malament, però a vegades
diem que no. L'altre dia vaig tirar un tuit
del cantant d'Obeses i directament, superràpid,
va dir, vinga, sí, ja està. Però clar, d'altra
banda... Clar, tampoc et pots sortir molt de
la teva línia editorial, perquè al final vosaltres
us heu posat en el futbol, que ja ho heu transcendit
una mica, però sí que teniu la línia aquesta
d'intentar portar... Hi ha d'haver algú del
futbol, sempre hi ha d'haver algú del futbol.
Però si, per exemple, hi ha alguns moments de
la temporada que jugues un partit amb el Barça
-Mallorca, llevant Barça i no sé què, que no
passa res, que guanyes tot, no pots estar parlant
d'aquests partits, perquè al final... No li
importen a ningú. No li importen a ningú, per
més del Barça que siguis, i a més a més ja en
parlarà Catalunya Ràdio, RAC1, tots aquests ja
en parlaran, TV3, Esport 3... Llavors, hòstia,
si nosaltres hem de parlar d'un Barça -Mallorca
i tal... O sigui, ara vindran els partits importants
i nosaltres diem, vale. O sigui, comencem a portar
gent, vale? Però a partir d'abril -matx, vigilem
molt. Vigilen molt els noms. Per exemple, després
d'un Barça -Madrid -Madrid -Barça, no hi ha
convidat. Ja. Després d'una final de Copa del
Rei, no hi ha convidat. Després d'uns quarts
de final de la Champions, hipotètics, no hi ha
convidat. És perquè hi ha com una... Com es diu
això? Seasonality, com es diu? Temporalitat.
Temporalitat. que en temporada baixa, diguem,
potser els parons d'estiu i tot això, que diu,
bueno, hem de mantenir l'audiència, portem un
convidat. Perquè parlant només nosaltres no ho
faríem. No és que hem de mantenir l'audiència.
Amb l'audiència sí que és veritat que hauríem
de pensar més, però nosaltres no hi pensem gens,
amb l'audiència. És que de veritat que nosaltres
encara ho fem per passar -nos -ho bé nosaltres.
Si no portem un convidat aquí, se'ns fotrà una
hora molt llarga parlant d'un Barça -Mallorca.
Llavors, no penso en si l'audiència vol sentir
un Barça o no, penso, hòstia, potser jo què sé,
si portes a Sergi López... l'actor, doncs potser
ens ho passem bé nosaltres. Saps allò típic de
dir, bueno, som un grup d'amics, però avui,
si un amic porta un altre amic, doncs potser
ens explica batalletes noves i serà més divertit.
Però després d'un Barça -Madrid voleu sentir
-vos a vosaltres. Però perquè crec que també...
És que a nosaltres ens agrada molt el futbol.
Llavors hi ha molt de tema, perquè sempre passen
coses, i és molt raro de cop portar que hi hagi
un Barça -Madrid que tu guanyes 4 -0 i que ha
de ser una cosa de parlar tal, tal, tal, i de
cop portes, jo què sé, no vull faltar el respecte
a ningú, però és igual, imagina't que portessis,
imagina't, a Julia Roberts, perquè et quedi molt
lluny. Què fot Julia Roberts aquí després d'un
Barça -Madrid 4 -0? No té cap mena de sentit.
Per mi és Julia Roberts que sigui. No, no, i
de cop i volta porteu 10 actors o actrius seguides.
canviaria una miqueta, potser el públic deixaria,
no? Clar, no, no, nosaltres tenim... O sigui,
a nosaltres crec que els programes que fem sols
estan bé si abans han vingut dos o tres convidats.
O sigui, si fem tres seguits sols, el tercer
ja costa. I per això sempre els intercalem. Això
sí que està pensat, veus? Que li dic que no hi
ha estratègia. Una disputa de fer coses d'aquestes,
tipus un podcast, esdeveniments, el que tu vulguis,
no? La línia estratègica dels convidats és molt
difícil, perquè, clar, vull dir, quan tu comences
a agendar gent, sempre hi ha gent que... Ui,
te l'he de canviar, vinc un altre dia. Merda,
llavors ja ens queden dos seguits que... Jo he
de dir que a nosaltres no ens ha fallat mai ningú.
No us ha fallat mai ningú? No, que és una sort
impressionant. Us han cancel·lat amb temps. Amb
temps sí, però... Però no 24 hores abans. I molt
poc, eh, amb temps. Molt poc, amb temps. Un segon,
però que ara, per exemple, ni ho recordo. Nosaltres,
el que sí que hem de tenir clar, això sí que
potser és estratègia, però crec que és més per
nosaltres, nosaltres el que vam fer és que el
programa no depengués del convidat. Nosaltres
podem fer programes sense convidat. I aquests
programes són igual o més bons que amb convidat.
I quan ve el convidat, nosaltres no ens adaptem
al convidat, sinó que és el convidat que s'adapta
al programa. Llavors, això és molt difícil de
fer perquè vas a molts programes i el que passa
és que si el convidat no és bo, el programa és
dolent. I si el convidat és molt, molt, molt
bo, evidentment sempre hi ha una part en la que,
si el convidat que portem nosaltres, hòstia,
és un tio que entra a tot i tal, doncs el programa
serà molt, molt, molt bo. I si és un soso que
només diu sí o no, doncs has de ramar molt. Però
sempre intentem nosaltres fer els programes que
el convidat que s'asseu justament on estic jo
s'adapti a nosaltres. Com ho feu? Perquè, clar,
jo una de les coses que tinc amb això sempre
intento fer una trucada o un cafè. per calibrar
la persona. Perquè conèixer -la en directe és
complicat. Per això entenc que ho gestiones tu,
no? Clar, perquè no sabem si és una persona que
serà de monosíl·labs, serà una persona que li
agrada la conya, que et deixarà parlar, que no
t'escolta... I això, calibrar -ho en real time,
és complicat. Vosaltres ho gestioneu. És complicat
saber -ho. Mai ho saps del tot cert. Clar. Sí,
mai ho saps del tot cert. Sí que és veritat que
pots tenir pistes. Pots veure si ha anat a altres
llocs com ha contestat. Pots preguntar a altra
gent que el coneix com respondria en un programa
com la sotana. I l'altra és que nosaltres sempre
una hora abans el fotem en un bar a fotre cerveses
i allà hi ha calibres. I allà hi ha calibres
moltíssims. Canvia molt si... És part del contracte?
És si o si s'ha de fer? No, però tots venen.
Tots venen. José Lías també va anar? Sí, i tant.
Hòstia, vale, vale. Pensava que hi hauria algun
d'aquests... No, per exemple, mira... El de
Carolina Durante no va venir. Ah. I va passar
les putes. Sí, va soar. I la pregunta és al revés.
Algun va anar i després no va anar al programa?
No. Però ara també estem trobant -nos que mola
bastant que els convidats que venen tenen amics
que escolten la sotana i venen. I ja van engrescats.
I els convencen. Alguns venen preparats, també.
Alguns saben les preguntes. Tinc la sensació
que no venen jugadors al Barça, en actiu. Bueno,
esclar, és molt difícil. Va venir el Marc Casadó...
l'any passat, i aquest any n'he demanat una
altra. Però clar, ara, per exemple, hi ha un
impàs, que hi ha unes eleccions que no saps amb
qui parlar. Fins que no hi hagi un nou president,
no puc acabar de... Saps el que em va deixar,
amigo, em desconcertat? Que els jugadors del
Barça no us escoltin. No, no, no. Us he sentit
dir que no us escolten. Algú no et pot escoltar,
però... És molt raro. Jo pensava que teníeu com
tot el club escoltant. El club sí. És com qui
marca la línia editorial. El club ho mira tot.
El club ho mira tot, però... No, home, clar,
depèn del que diguis, te'l deixaran o no. Però...
Per exemple, Marc Casadó, els seus amics escolten
molt la sotana. Ell escoltava clips que li deuen
passar o alguna cosa. Però també deu passar,
crec, amb la música, no? Que al final, jo què
sé, Manel, per exemple, quan era molt famós a
Catalunya, els jugadors de Barça no el devien
escoltar. I no passava res. Vull dir, escoltava
Guardiola i prou. És que penso en altres sectors
i, o sigui, qui marca l'editorial generalment
se l'escolta molt. Però tu veus que els futbolistes
miren algun programa? Ja no només la Sotana.
Miren algun programa? Jo crec que no. O sigui,
foten a TikTok... Tinc molt poca coneixença d
'Umini, però jo crec que... Com a molt de manera,
xoques, tio. Aquí no hi ha qui em viva mirant
Lamine Yamal. És que els referents culturals
són així. I que també tenen 18 o 19 anys. Tampoc
els hi pots... Nosaltres, seguidors de 18 anys
o 17 o 16, n'hi ha molts menys que 38, 45. No,
no, exacte. I tu i jo amb 18 anys, no sé, però
no estàvem per podcast, tampoc. No teníem l'espai
mental. No existia ni TV3. Ens portem dos anys.
Més ben portats o més mal portats. Quins errors
heu comès a nivell de negocis? L'error més gran
és creure que podíem estar en un mitjà tradicional.
Sí. Aquest és l'error més gran que nosaltres
vam caure, perquè quan hi ha les certes tabelles
no pots confiar que a BTV anirà bé. Perquè, a
més a més, és públic, BTV. I en els dos que...
Vull dir, a BTV cobràvem zero euros, per fer
-ho. O sigui, us pagaven amb el que se'n diu,
amb exposure, amb visibilitat. I amb tota la
nau espacial aquesta, i els micros, i tal, això
no ens ho cobraven. Però crec que l'error més
gran que nosaltres hem comès és fer això. Sí,
però no obstant, va ser la plataforma que us
va donar per aquella viralitat de dir, hòstia,
potser gràcies a allò, en realitat... Sí, per
això dic que a la sotana no hi ha estratègia,
sinó que d'equivocar -nos hem encertat al final.
Bueno, i poder -se adaptar, no? Sí. Com que no
hi havia res, ningú havia obert camí en el món
del podcast a Catalunya, anàvem, com saps, a
la selva, que has d'anar amb un ganivet i fer
camí, doncs nosaltres ens estàvem una mica així.
Llavors ens fotíem un de cap contra un arbre
i havíem de tirar enrere un altre cop perquè
el camí no era per allà. Però especialment ningú
havia obert camí en el podcast polèmic. En el
podcast potser sí, jo crec que n'hi havia alguns.
Però el podcast en català és molt... Inclús en
el nostre sector, realment, per no compareixer
-se del rival. Vull dir, no n'hi ha. Nosaltres,
el 2014, potser n'hi havia quatre, cinc. O sigui,
però com es veu operativament quan no agrada
el que dius? O sigui, qui ve i et diu? No, és
això, no ho estàs... Clar, clar, però com es
veu això operativament? A la SER, per exemple,
em trucava el cap d'esposa o el responsable,
això que heu dit, no ho podeu dir, això, tal,
tal, tal, i això... I l'agafaves tu, el telèfon,
eh? Sí, clar, clar. Això cansa molt, cansa molt,
cansa molt. Nosaltres ara només ens pot trucar
la llei. Si dieu una cosa que... O sigui, el
límit de l'humor, quina és la llei? Punto. No
hi ha més límits. La llei, si dius una cosa que
la llei diu no està bé, doncs te l'has de tregar.
Sí, trucaven a tu, també, perquè... També es
diu que t'encarregaves de la part de selecció
de convidats, val? No sé si patrocines col·laboracions,
també. És per la part de comercial que... Nosaltres
diuen a tu t'agrada parlar per telèfon, xato,
t'encarregues tu d'això. A mi m'agrada molt
el tema d'aconseguir coses, o sigui, el porta
freda. Jo quan era comercial... Sí, tot motiva,
eh? El que més m'agradava fer quan era comercial
era porta freda. O sigui, anar a vendre coses
a empreses que tenien sis línies abans no havies
d'entrar a parlar amb la persona que et tocava.
Hòstia, Déu -n'hi -do, eh? M'agradava molt.
Era com aquest repte de dir, vale... Sempre recordo
que... Què tenia? Jo era comercial d'impremta,
que fèiem catàlegs i llibres i tal, i em vaig
obsessionar amb fer catàlegs per tous. Perquè
deia, hòstia, és que tous fa catàlegs molt guapos,
i els he de fer jo. Llavors era com... i al final
vaig aconseguir -li fer un... És evident que
estic parlant d'un cas d'èxit. 350 vegades
d'anar a Porta Freda em diuen que no, però a
mi si em diuen que no, no m'afecta gens. Amb
els convidats també ha estat així? Amb els convidats
també em passa així. Sí que és veritat que no
em flipo tant amb els convidats. O sigui, no
dic, vale, Leo Messi, no. no passa això o la
Lamine Yamal jo volia fer el pare de Lamine Yamal
que trobo que és més interessant que la Minya
Mal jo vaig demanar que aquesta temporada volia
començar amb el pare de Lamine Yamal i em van
dir l'entorn de Lamine Yamal em van dir que
no estava sense exposar -lo el tema dels populistes
és és clar m'agradaria molt portar a mi el part
de Lamine Yamal Crec que té coses a dir i a explicar.
Home, tindria uns bons reels i uns bons shorts.
No, no, i crec que té coses a explicar i el programa
aquell estaria més còmode, seria aquell de la
sotana. Sí, potser perquè li faríem preguntes
i les contestaria totes, eh? Sí, això sí. Amb
molta sinceritat, crec. Inclús aquella, però
vull dir que en un mitjà tradicional al final
li farien les preguntes del llibre, no? De dir,
bueno, saps? I a cap i vosaltres, com que sou
independents, una de les coses que teniu és a
dir... sense filtre. Això no té preu. Això no
té preu. No, això no té preu i suposo que a qui
no li agrada és el que més molesta. Que no tinguem
ningú aquí... O sigui, que si critiquem algú,
no saben a qui dir -li. Escolta, han dit això,
no ho saben aquí. I què tal el repte d'esconseguir
convidats? Una de les coses que sí que trobo
és que la gent que està, per exemple, això, de
pujada, sol ser gent que potser li surt una oportunitat
millor, es canvia, no està acostumada a aquest
tipus de coses, per tant, li costa confirmar.
En canvi, sí que he vist que la gent que està...
ja molt més amunt, molt més establerta, digue
-li potser a un José Líder, us va dir, vale,
perfecte, digue -me hora i lloc i allà estaré,
per què? Perquè tenen un assistent personal,
ja ho posen al calendari, s'ho bloquegen i ja
no fan res més, no? O els que inclús estan de
cap a caiguda, que diuen, hòstia, m'han convidat
aquí, doncs bueno, doncs vaig. No, no, no, és
que jo per la meva, o sigui, jo no sé l'experiència
que tens tu, però l'experiència que tinc jo
és que tots els que m'han dit que sí i han tingut
moltes ganes de venir i s'han bloquejat el dia
i ha sigut fantàstic i a vegades hem acabat,
després d'aquí el programa, a un altre bar.
Vale, després seguiu, eh? Sí, sí, potser a la
una i pico de la matinada. Mètrica d'èxit, vale?
Teniu alguna sensació, alguna cosa a dir? Quan
ha estat un bon programa? Són sensacions, sí
que és veritat que són sensacions, perquè després
a vegades passa que tu dius un mal programa i
mires els comentaris de YouTube i de cop dius
millor programa de temporada i penses... Jo no
m'escolto els programes un altre cop. si jo
només escolto el que passa en el directe no ho
miro perquè em fa una cosa terrible Bon és que
la tertúlia sigui com molt... O sigui, que passin
coses. Que passin coses, sobretot, que no estan
guionitzades. I preguntes que no estan guionitzades,
i parlar d'un tema que no estava allà i de cop
en parlem molt. I l'altre és que les seccions
siguin molt i molt divertides. Si les seccions
són molt i molt divertides, és un molt bon programa,
que normalment, gràcies als meus tres companys,
que són unes bèsties, fan tres seccions sempre
boníssimes. Però, per lo general, el que s'ha
escrit en el guió és el que va... Sí, a la tertúlia...
Jo, que em preparo la tertúlia... tinc potser
30 preguntes, que d'aquestes 30 en puc fer 12,
a dies, depèn del Joel, en puc fer dos. Sí, anava
a dir. El gestiones prou bé, anava a dir. Sí,
però a vegades surt un tema que jo, òbviament,
no tenia calculat, i de cop el Magí diu, mira,
jo el dissabte a la nit em vaig passar mirant
el campionat de dardos a Eurosport. I trec tot
el tema aquest de dardos, i no tinc res pautat,
i llavors ja és el que passi. Llavors, quan ja
veus que la cosa va baixant perquè aquesta anècdota
s'ha acabat, has de treure una altra de les
preguntes que tu tens. Però jo, en general, sempre
penso que és... Bueno, que és un bon programa.
Molt bé, doncs parlant de seccions... No, que
vaig veure la del 400, que parleu molt del curling,
us vam treure el curling. Marc, vols parlar de
la teva secció? Sí. No, no, és que us vull deixar
el més important del món. Puc entrar en una petita
secció? Anava a dir Marc, t'estava donant pas
per la teva secció, estàs sudant completament.
Endavant, endavant. És que... El Marc és així.
No escolta, no. No, no, no, sí escolta. De vegades,
sí. El curling, vau comentar moltes coses del
Vall d'Hirar, és cerro del 1500, d'acord? Allò
que et va dir, no, no pot ser veritat. És veritat,
però hi ha una cosa que és increïble, el curling,
que quan el veus, amb uns ulls una mica científics,
t'explota el cap, i és que tu... No m'ha passat
mai. No, no, atenció, atenció. Alguna cosa científica.
Estigueu atents. O sigui, tu generalment, quan
tires un objecte i rota en una direcció, per
lo general, l'objecte rota, o sigui, en la direcció
que rota se'n va cap a l'altra banda. Per què?
Com que s'apolla, per davant això té més fricció,
i llavors generalment se'n va cap a l'altra.
Perfecte, això s'entén perfecte. El curling
és l'únic objecte del món que quan el tires
rota en la mateixa direcció que es desplaça.
Això és un principi físic que no està explicat.
Em sembla acollonant que atrapem coets de 20
plantes amb pinces al terra i no... sabíem explicar
com collons es mou una pilota de curling. O sigui,
em sembla acollonant. O sigui, que no sortís
aquest... O sigui, aquest fet em va semblar...
Com vols que sortís aquest fet? No, no, em va
semblar impactant. Perquè no tens el Marc al
podcast. Clar que no tinc... Perquè el Marc té
el seu racó de la ciència. Em va semblar impactant.
Hòstia puta. Com he de tenir això? S'aprèn,
em va semblar impactant. No, és que és... No,
és que saps què passa? Quan treballes des de
casa, jo treballo des de casa, o sigui, el teu
rang d'activitats semidistretes per mirar no
és molt ampli, d'acord? Llavors, el curling
per mi va ser bo. M'ha anat bé aquesta setmana
perquè estava disponible. Jo us vaig veure quan
els... que els suecs van guanyar i tal... Exacte,
em va anar molt bé. Primer vaig ficar allò de
les... Saps allò que corren en un rinc patinant?
Fins que vaig veure aquella holandesa, que tenia
el cul amb dos síndries, i vas deixar de mirar
perquè havies de treballar. Jo no faig cap comentari
aquí. Marc, anava a dir, com has notat que tu...
Em va semblar impactant que corren a 50 per hora
i van maquillats. No m'entenc, això. Val. No,
no, o sigui, escolta, si jo sóc el faro d'esports,
eh? Com has notat que tu no has tirat de la teva
vida hores i hores mirant la sotana perquè tu
et dediques a mirar aquestes coses i a tenir
coneixements científics raríssims, superobscurs?
Tinc, però sense respostes, perquè sóc currículum
i no hi ha resposta. No, no, és molt fort, és
molt fort. O sigui, vas mirar científicament
però no tens resposta? No hi ha, no hi ha resposta.
Potser vols... És que jo, que sóc tot tu. Vols
aprofitar per fer -li alguna pregunta a l'Andreu,
perquè fa 48 hores tu no el coneix cada dia durant
dues setmanes. Hi ha coses a la internet meves?
O tens pàgina de Wikipedia, per començar? Sí,
m'ha sigut difícil, perquè a mi escoltar la
Sotana no em servia, perquè no et coneixien a
tu. I no el deixen parlar. Hi ha gent que t'entrevistés
a tu. No n'hi ha moltes, eh? No, ja t'he dit
que... I el programa de relats, m'agrada molt.
Estic subscrividíssim. El primer... Només per
escoltar... És que no recordo com es diu el noi
dels Amics de les Arts. Jo estic baixant a Vidreres,
també, perquè els meus pares tenen una casa a
Lloret, històricament. I sé que no he arribat
gaire a Lloret, però em va fer molt mal. Em va
fer molt mal, jo estava escoltant... Les veritats,
a vegades, ho fan mal. Però estic molt content
d'aquest podcast, la veritat, i sort que ho
dius tu. L'anècdota em va semblar que... A quin
moment et vas adonar que havies de deixar això?
Ell es va adonar perquè un puto nen argentí de
l'institut li va dir que què fotia donant classes
quan ell podia estar cantant. És que això em
sembla la millor anècdota que m'ha deixat donar.
Em va semblar... Ho he fet jo, eh? Qui són aquesta
gent del foment? És una fundació de Girona que
és foment dels països catalans, que el que fan
és fomentar la cultura catalana a través d'activitats,
a través d'escoles, a través de moltes coses,
concerts i tal, i la veritat és que els hi va
molt bé. És un senyor de... El jefe és un senyor
de Girona que es diu Candi, que és un tio que
per Catalunya mataria i està gastant els seus
diners perquè el català no mori. No entenc com
els hi va bé si només cobren 5 euros. és el més.
És molt barat, tu. Però inclús algun convidat
t'ho va dir, eh? Sí, la Juliana Canet t'ho
va dir. Aquella noia em va fer por quan vaig
veure la de l'Instagram, eh? Ah! No la vols
de veïna, eh? No, no, no. Marc, tens preguntes?
Sí. Pensava que després de cinc minuts de menjar
-te de la teva secció, potser vols aprofitar
el cinc que et queda. És que la meva secció,
imagina't, la meva secció es diu el racó. És
com el Science Corner, sempre expliquem una merda
d'aquestes. Bueno, en sort que he sortit del
curling, perquè si no no sé què hauríem explicat.
No, avui és coneixent l'Andreu. Ha sigut el
que he fet jo durant aquestes dues setmanes.
I la primera pregunta és per què... Nens, sopant
cada dia, amb l'Andreu, mirant l'Andreu. Hòstia,
estan contents a casa. No, nen, que visc sol,
és l'hòstia. Ah, vius sol? Clar! I així estan
contents a casa. Ah, que sí, molt bé. Molt bé,
tothom content. Per què collons no ets presentador
del joc de cartes? No hi entenc prou. Què dius?
Home, de menjar. De menjar sí, però de cuinar
no. Però això no va molt de cuinar, això va més
del menjar. Sí, però va, per exemple, que jo
crec que el Marc Ribas, i ara segurament aquí
ficaran, doncs deu saber... O sigui, deu tenir
uns principis i una base de cuinar, sap coses
que jo no sé. O sigui, sap... fer elaboracions,
o sap elaboracions que li poden portar, que jo,
per exemple, no sabria... Jo què sé, salsa holandesa,
una salsa holandesa. Jo ben bé, si aquella salsa
holandesa està ben feta amb la recepta tradicional
o no, o hi han afegit un punt de no sé què, a
mi això em costa més veure -ho que el marriba,
segurament. Saps què? Mira, és que m'estàs...
Quanta gent creus que està veient aquest podcast
per saber si la pilota ha de girar per la dreta
o l'esquerra o per veure -te a tu? Per veure
-te a tu, no? Això és el mateix que el Marc Ribas,
ningú li importa la salsolandesa. Juga més el
rotllo de la taula, saps? Sí, a mi m'agradaria
presentar -lo, no dic pas que no, perquè a més
a més són molts diners, però... Ah, sí? Es cobra,
això? Joder. Més que aquí, sí. Sí, home, sí.
Està molt ben pagat, això. No ho sé. A TV3 la
sotana no sé si està ben valorada. De moment.
Ara manen qui manen, eh? Al país. Llavors no
sé si els nostres noms... No entren bé, eh? No.
No ho sé. Certa fricció. He dit que no ho sé,
eh? No estic dient res. Presumptament. Presumptament
i no presumptament. Tira milles, Marc. Més. Has
estat pregoner d'algun poble? No, tio, i hauria
de ser... No, eh? És que estàs obsessionat. Com
és que t'obsessiona tant? Joder, qui ho ha de
ser de Girona? Digue'm qui hi ha més. Ah, però
tu vols el de Girona. Clar. Però podries començar
des de baix, no ho sé, podries anar, no ho sé,
al de Mora d'Ebre, per començar algun, saps?
Vols dir del sud? Des de baix, quan dius del
sud, vols dir inferior Girona o des del sud?
En pobles més petits. No, perquè... Mira, et
diré una cosa. Si tu no fas la teva ciutat, has
de cobrar diners. Ah. Sí, sí, no ho sabia, jo.
T'ho compro, sí. I si vas a la teva ciutat,
no compres. Això és insider knowledge, eh? Això
us ho comento perquè m'he documentat tant per
ser pregoner. Ah, bueno. I ningú m'ho diu. Jo
no li compraré a Barcelona. I segurament ara
ja no sé si acceptaré, perquè saps? Quan tu demanes
molt una cosa, hi ha un moment que et diuen...
Ara t'ho donem. Ara no vull. Ara ja no vull,
sí. Hosti, jo crec que movent quatre fils et
podrem aconseguir alguna cosa, eh? Jo crec que
nosaltres, inclús, eh? Sí, home, a Girona. En
algun poble. És molt amic de l'alcalde, de Girona.
I què, i no? Aquí hi pot haver un amiguisme.
Aquí poden pensar que hi ha amiguisme. Jo crec
que no m'ho està donant, en Lluc Salellas, perquè
l'oposició no ho utilitzi com a cas d'amiguisme
que fiquen allà. Però si tu ara mires els últims
pregoners de Girona... Què broma, no? A més,
ella ha vingut a la Sotana, si no me'n recordo.
Sí, Lluc Salellas ha vingut a la Sotana. T'estic
tirant de maroteca, eh? Sí, sí, sí, molt amic,
molt amic. És dels millors amics del meu germà,
és del 84, com el meu germà, i van anar des de
Pàrvols fins a Batxillerat junts. Aquí t'ho
dic. Què més? Des de casa, què has marxat? O
sigui, quina part... És que té una llista molt
llarga i segurament està recalculada. Si quina
part de la teva feina, que no es veu, que és
invisible, et fa més ràbia que no es vegi. Això
ho faig molt, saps?, i no es veu. Doncs mira,
diré una cosa, que això potser els meus companys
ara em mataran, però ho diré. Subit, moltes de
les... No, moltes no. Algunes de les seccions
que fan ells, la idea és meva. Oh! Apropiació
cultural. Aquesta és bona, eh? Ells executen
de puta mare, però moltes vegades, o algunes
vegades, la idea els hi dono jo. Però ells executen.
I com et sents? que ells tres, que són unes bèsties
humorístiques. Li has donat idees a guionistes.
Em diguin que la idea és bona, em fico molt content.
Evidentíssim. Però no t'ho diuen públicament,
eh? No. És lleig que ho hagi dit avui, eh? No,
però és lleig que ho hagi dit avui. Però com
que m'has fet aquesta pregunta, jo l'he hagut
de dir. Però no és que em molesti, eh? No em
molesta que la gent... Hòstia, ja tenim un sort
aquí, eh? Però és un punt de donar crèdit, no
de dir... No, escolta, això que va comentar l
'Andreu, tal, però... No, no, no, però no cal,
perquè al final som un equip, perquè allò al
final em salven moltes coses de les que jo faig,
però vull dir que... Em posa molt content que
em diguin... Hòstia, però la idea és bona. Evidentment,
jo tinc la idea. L'executaria molt malament.
ells executant -la són els millors. No hi ha
ningú a Catalunya que executi millor qualsevol
idea dels altres que ells, i ells tenen idees
boníssimes. Però sí que de tant en tant jo deixo
anar una idea i diuen, vale, sí que és veritat
que deixo anar moltes idees. I n'hi ha que són
horribles i no me les compren, però jo, com a
comercial de Porta Freda... Quan em diuen no,
no tinc cap problema. És allò que deixes molts
monos i algú n'escriu un xèster. Vomito moltes
coses i de tant en tant, d'algun vòmit veus
algun pèsol. Ah, mira, un pèsol. Vaig dir que
vaig tirar pèsols l'altre dia. El tema dels
monos era més fi, potser. Està bé, també. Sí,
però tothom vomita. Ah, més preguntes, va. Un
parell més, si vols, que són ràpides. Són un
clàssic. Superpoder inútil. Perquè vegis el nivell,
aquesta pregunta és seva. Que jo tinc un superpoder...
No, no, que el diguis, quin és, superpoder inútil.
Que m'agradaria tenir. No, no, que el tens,
que és teu. És que no us l'he explicat, tio.
Quin és el teu superpoder inútil? Un superpoder
inútil és una cosa que tu fas excepcionalment
bé, la fas cada dia... però no saps per què se
'n veus. Ell, per exemple, jo recordo una vegada
que em vas comentar que et sabies les lletres
de les músiques que no t'agradaven, però no
recordaves les que t'agradaven. I el meu és
que jo sé interpolar matrícules de cotxes en
el sentit que tu em dones una matrícula i et
sé de quin dia és. I el del cúrnic també et saps,
tio. Això no són pas poders inútils, són grans
habilitats que tu tens que no serveixen absolutament
per res. Ah, hòstia, jo tinc una cosa molt bona
que la gent potser no sap, i és que pujo les
escales de dos en dos molt ràpid. Sóc una bèstia.
O sigui, no em guanya ningú. És algun tipus d
'obsessió o compulsió, el tema de pujar? Segurament,
segurament. Sempre amb el mateix peu... No, això
no, però pujo les escales de dos en dos. Però
d'una manera tan... M'impulso d'una manera...
Bueno, semblo ser involt, eh? Començo a qüestionar
que sigui inútil, ara ja, eh? No, perquè... Té
aplicacions, eh? Jo crec que és un tema d'eficiència,
també. L'altre em queda massa curt, però aquest
és el meu pas natural, perquè m'he d'adaptar.
Però no tinc mai pressa, no vaig mai amb presses.
Vull dir que pujo ràpid per un tema de... I un
superpoder, que se t'ha vingut donat. Sí, sí,
no serveix per res, però... Hòstia, ho hauríeu
de veure, quin impuls que foto, tu. Quedó collonits.
Si et convides algun dia... No, no, potser faré
una mostra en una... No ho sé, en una escala.
En una escala ho podria fer a la Torrec Bar.
Home, déu -n'hi -do, sí. Aquí hi ha quatre.
Aquí hi ha quatre. Va, va, abans de la pregunta
de l'audiència, si tinguessis un botó que et
permetés esborrar la fama i començar en blanc,
l'apretaries o no l'apretaries? No. No l'apretaries,
eh? T'agrada la fama, eh? Ara parlarem. No,
m'agrada la fama, no. No, m'agrada la fama,
no. No, t'agrada. T'agrada que t'agradin.
No, però la fama... O sigui, la... La suposada
fama que vosaltres creieu... Et torna l'anonimat.
Això és el que fa el botó. La suposada fama que
vosaltres creieu que hi ha ve donada perquè jo
faig una cosa amb els meus amics que jo no vull
renunciar a fer aquesta cosa. O sigui, excepto
la suposada fama... si a canvi puc fer el programa
amb els meus amics, que per mi és el més important.
Deixa'm dir -te que això ha estat ben respost.
Ha sortit molt bé. Sembla que te l'hagi passat
abans. Però no, perquè has arribat quasi tard.
No has pogut arribar quasi tard. Si has arribat
quasi tard, has arribat puntual. Aquí ara estem.
Ningú arriba quasi tard. No, és binari. Arribar
tard és binari. Arribes tard o no arribes tard.
Però quasi tard no es pot. Corregiu, un científic...
Això que t'endús a casa, eh? En un altre podcast
no t'ho hauries endut, això. Potser millor que
1 .000 euros. Podem passar a la meva secció?
Vinga. Què? No, he posat secció, Àlex, només
perquè volia posar la meva cançó, ja està. És
l'excusa per posar una cançó del meu grup. Qui
són aquests? És el meu grup, és un grup de punk
rock que tenia al català. Com es diu? Res. Ja
t'ho passaré, però... No cal, no cal. No, a
més, el grup ja no està actiu, ja no està actiu,
així que ja poca cosa. No, tenim una pregunta
de convidat. El convidat anterior sempre envia
una pregunta. A veure què. Ara t'ho direm. Tampoc
el coneixes? Hola, Andreu. Quan busques Andreu
Juanola a la Google... T'autocompleta amb Andreu
Juanola nòvia i Andreu Juanola parella. Què
opines dels programadors que han inventat aquest
algoritme autocompletat? És un programador, eh?
Clar, toca't als ous la pregunta que t'has tocat,
eh? Sí. Perquè, perdona, que jo sigui estúpid,
si l'autocompletar, o sigui, l'autocompletar
que et fica parella i nòvia, és que és el que
més busca la gent. Perdona, que no... No, no,
que estava la pregunta... Jo abans que la pregunta
és... És conegut qui és la seva nòvia o no és
conegut? No tinc nòvia. Ah, vale, perfecte. No
tinc nòvia ara, clar. Clar. No sé. Ara no. Si
fiquen, ho han de ficar sense. Jo crec que realment
aquestes suggerències... No sabem si busquen
pel morbo de saber qui és o per si en té o no.
La seva pregunta és per què surten aquestes suggerències.
Sí, en general és perquè ells creuen que anticipen
que vas a buscar. Llavors la majoria de gent,
si ho anticipen, és que ho pregunten molt. La
pregunta és què em sembla. Quina opinió tens
que l'autocomple... O sigui, que si fiques el
meu nom, El que busca més la gent és per una
altra persona? És horrorós, no? Perquè, o sigui,
volen dir Andreu Juanola, científico. Sí. O Andreu
Juanola, estudis. Andreu Juanola, estudis. O
Andreu Juanola, mita. Per exemple, imagina't,
no? Bueno, la gent busca això. Però no. Clar,
fica Andreu Juanola i l'interès d'Andreu Juanola
no és Andreu Juanola, sinó és una altra persona.
Llavors, no estic d'acord. No estic d'acord.
O sigui, no t'agrada com ho han programat, eh?
No m'agrada el que busca la gent. No, no, el
que han programat sí que m'agrada. Està ben
fet. Està molt ben fet, perquè tot el que t'estalviï
feina, per mi està molt ben fet. Tot el que estalviï
feina, encara que sigui clicar una lletra. Per
mi està molt ben fet. No, però això bàsicament
el que és és que... L'heurística de la gent
és que et mira a tu i diu, coi, aquest tio té
una nòvia que està bona. Tu creus que és això,
eh? Com és això, clar, si no... Hòstia, no ho
havia pensat mai. També és estrany buscar -ho
a Google, perquè si vas a Instagram segurament
és el primer que es troba. Sí, clar, però aquest
noi potser en treu 10 anys a mi... El programador
no té Instagram, el Mugui. No, jo tampoc en tinc,
tampoc no malament. Clar, clar. Andreu. Volia
trencar una llança a favor del paper que jugues
a la sotana, que és el paper de presentador.
Tu, de fet, també has comentat en alguna ocasió
que t'has arribat a sentir com si tu estiguessis
allà... Jo orquestro els meus amics que són els
cracs. Inferior, inferior. No ho volia dir jo,
però vas tenir una època que no volies presentar
a la sotana i tot això. Una de les coses que
passa quan ets presentador és que has d'estar
més pendent, per exemple, el rellotge, per exemple.
Ah, què? El Joel, no? Xafi, el d'això, que deixi
parlar el convidat, no sé què. Com ho aconsegueixes?
Jo no l'havia vist mai allà. Pensa que a mi
em costa molt, perquè com a neurodivergent, haver
d'estar pendent d'això, de les converses, de
tots els sorolls que sento per aquí i tot, és
molt complicat. No hi ha cap soroll, eh? No,
però un guion. El meu cap és un lloc molt fosc,
Andreu. La banda que tenies. Tinc moltes seqüeles.
Els sorolls que hi ha per aquí. Moltes seqüeles.
Com ho fas per estar pendent de la conversa a
la vegada que gestiones tot això? És una cosa
de fer programes, programes, programes, que ja
et surt sol, que és com ja... És una comparació
odiosa, perquè odiava aquesta comparació quan
me la deia el meu pare, però és... com el cotxe
quan canviaves de marxa. O sigui, saps quina
marxa portes, però no saps ni com has arribat
a tenir aquella marxa. Llavors, presentar el
programa és ja com... com si diés un transatlàntic,
velocitat aquesta de creuer. I has d'anar tirant,
i has d'anar tirant. O sigui, jo miro tota l
'estona, estic mirant el rellotge dels collons.
Clar. Tota l'estona estic mirant el rellotge,
estic mirant, ja pensant en la secció que vindrà,
no després, sinó després de després. Però no
sents que estàs una miqueta menys connectat al
que està passant i que ho has de fer tu perquè
els altres puguin disfrutar? Sí, però ho he de
fer, clar. Ho he de fer de Sergio Busquets. Clar,
però això no t'ho retribueixen, no t'ho agraeixen,
tampoc. No, però és una feina bruta. Sí, però
jo després no faig un guió... tan ben fet i amb
bromes tan ben fetes com ells. Llavors, perquè
ells brillin i facin aquestes coses, jo brillo
de l'altra manera. És el que he après a fer.
Llavors, cadascú lo seu. O sigui, cadascú lo
seu i ningú és més i ningú és menys. En algunes
d'aquestes respostes, he vist com una miqueta
pensament autolimitant, no? Hòstia, jo no sé
fer això, síndrome d'impostor, jo no arribaré
aquí, ells són brillants, jo faig el que puc...
On està el teu sostre? On et veus, tu, en 10
-15 anys? En 10 -15 anys, eh? On pots arribar,
Andreu? Estarem en una crisi d'edat impressionant.
És important que no m'ho tingueu en compte.
No, no, bueno. D'aquí 10 -15 anys m'agradaria
molt seguir -me dedicant a la comunicació. Molt
bé. M'agradaria molt seguir fent coses amb els
meus amics. M'agradaria molt segurament fer
tele. No sé on és el meu sostre, perquè encara
no ho he provat tot. Llavors, si jo hagués provat
de fer un programa diari a la tele, et diria,
doncs... Aquest és el meu sostre, però com que
no ho he fet, no ho puc saber. També pot ser
que d'aquí 15 anys torni a ser comercial, que
a mi no em faria absolutament res tornar a vendre
i tornar a les ventes i no em caurien els anells
per fer -ho. De fet, jo vaig deixar les ventes
per un tema de... O sigui, no de prioritzar només
la comunicació, sinó que jo vaig dir, hòstia,
si d'aquí 10 o 15 anys no deixo de ser comercial...
m'estrenaré empenedint moltíssim de no haver
-ho provat, de què hagués passat si. Quan ho
vaig fer era perquè tenia com una estabilitat
general que es donava el cas que ho podia fer
i que si no sortia bé tornava a fer de comercial.
I si d'aquí 15 anys estic fent de comercial,
no voldrà dir que no ha anat bé. O sigui, era
evident el moment que vas dir... Va, em tiro
a la piscina. Hi havia aigua. Hi havia una mica
d'aigua, hi havia un marge d'un any. Hi havia
un marge d'un any. Un any, un any i mig. Llavors,
ara crec que en porto tres. Bueno, i estan bé,
eh? I estan bé. Llavors, però és el que dic,
tornar a fer de comercial, que a mi m'apassionava
moltíssim. Sí que és veritat que, havent provat
això, m'agrada més això, però no tota la vida
pots fer el que a tu t'agrada. I a mi vendre
m'encanta, llavors. Quan vulgui ser comercial
faré un... faré un programa. Ho estic pensant
ara. Vinga, vinga, endavant. Faré un programa
per aia amb quina empresa em vol. Val. Que vinguin
empreses que vegin el que sé fer. per vendre,
i aviam quin vol. Hosti, un factor X, no? Un
factor X de feina. Un factor X de feina. Saps?
Sí, sí. I que la gent digui, vale, però has d
'anar en aquesta. I ja està, i aquí s'acaba
el meu llonsis de... Sí, té una edat de caducitat
molt clara. El primer dia encertes i ja està,
s'ha acabat el programa. I els ensenyo, escolta,
Manufert, Manufert jo què sé, 45 .000 l'any,
55 .000 l'any, però les condicions són aquestes,
les variables són aquestes, les comissions són
aquestes. Una em dóna cotxe, l'altra no. Què
agafaria vosaltres? Seria un programa que decidirien...
Segur que no decidirien, decidiria jo, que sempre
és on em fiquin més diners, cap allà vaig. Molta
transparència ens agrada. Jo pensava que ho volies
fer al revés, com una operació en triomfo de
comercials. Això seria guai. Això estaria ben
fet. Saps què passa? Que els comercials estan
molt mal vistos. Ui, tant. Però molt malament.
És que són la força laboral que empuixa l'economia.
Sí, però tenen totes aquestes menes de cursos
que et fan. Jo he fet cursos i he passat vergonya.
Sí. D'anar a cursos de vendes. Els cursos de
vendes, segurament... Ui, les convencions de
vendes. Mare de Déu. Són les coses que passes
més vergonya. Cada cop et diuen... Vend -me aquesta
ampolla. Bueno, estic pagant per venir a aquest
curs. Com que t'he de vendre aquesta ampolla?
Què faries? Això es fa. Clar! Com el de Wall
Street, tio? Et fan així i et fan... Vem aquesta
ampolla. Quina pressió. Com la vens? Davant de
tothom. I tu dius, posa aquesta ampolla o no.
Si no, la Bònia era una altra que la voldrà.
Vull dir, hi ha com una mena d'actitud d'això
del logo de Wall Street i tot això, que per mi
és fastigós. I tota aquesta gent... Hi ha comercials
molt i molt bons que s'han fet la seva feina,
però tots aquests coachs que hi ha de... T'ensenyaré
a vendre... No, tio, escolta... Totes les coses
que m'estàs ensenyant aquí són coses hipotètiques
que poden passar en una venda. Vull dir, deixa'm
anar al carrer i ja n'aprendré i tal. Llavors,
els comercials estan molt mal vistos, però perquè
les empreses els fan ser mal vistos. Saps? Si
el típic que truca i diu hola, truco de boda
font perquè no sé què, no sé quantos, tal, tal.
Perquè el seu incentiu és el bònus. Clar, llavors
s'aprofiten d'això, saps? I estan mal vistos
i el que tu dius... sents els comercials, o sigui,
sents un tio que vengui... Les coses no es venen.
No es venen, és evident, però la gent els té
mal vistos, saps? Com, uf, hi ha el comercial
aquell, uf, que pissau, ves. Però, clar, estàs
fent la teva feina. També, i va arribar un punt
que jo empatitzava molt amb els comercials i
era com molt pacient amb... Vale, et truquen
de bo de font, no els pengis perquè a tu no t
'agradaria que et pengessin, acompanya'ls, però
clar, hi va haver un moment que era tius, tot
el dia. Tinc una reunió, nois. Igual que el tio
que et va robar el retrovisor, saps? Segurament.
Si m'està veient el del retrovisor, un equip
de color marró que em vau robar al barri de Gràcia,
jo, si me'l torneu a instal·lar, és un tema...
Us el pago, eh? Molt ben robat, us el pago. Però
instal·leu -me'l bé, sisplau. Perquè la policia
em mira raro. Quan hi ha un cotxe de policia,
no l'avanço perquè em dirà... Va sense retrovisor.
Hòstia, no ho sabia, no? Clar. Clar, dic, no,
me l'acaben de robar. Estàs al punt que, si
para la policia, pots jugar una mica o no? O
sigui, que et coneix... Estàs en aquest punt
o no? M'ha passat dos o tres cops, només. Dos
o tres cops m'ha passat que m'ha parat la policia
i he dit... Hòstia. Però merda si el tio és de
l'Espanyol, no? I segurament és d'algú que
no li agrada molt. Merda si... Si et pots girar
en contra, vull dir. A mi, normalment, que em
pari la policia no m'agrada. Com a dada, eh?
Com a dada, que adono. Llavors... No penso. Quan
veig un cotxe de policia, freno i dic... Estirant
-ho cap on t'hagis de tirar i jo ja... I moltes
vegades no... Estic bé, eh? Però et sents tensionat,
sí, perquè tenen poder sobre tu mateix. Tenen
el monopoli de la violència. És molt bèstia.
I se't fot al costat un cotxe de policia i ja
fots una cara que dius... Tranquil. No et preguntes
quina cara poso. Sí, quina cara... S'està empitjorant
la situació perquè hi ha paranoies de... Amb
què em podríem pillar? És com que vaig rodat
un odorant, saps? Potser no porto roda de recanvi,
merda. No porto roda de recanvi. Els papers.
Els papers, no sé què. I després et comences
a fer... I els tios estan tranquil·líssims allà
segurament parlant de Jordi Wild. Correcte. Última
pregunta, perquè ens hem quedat sense temps.
Us ha passat volant, això. És que he arribat
quasi tard. Bueno, quasi tard, exacte. Diuen
que les desavinences entre socis passen quan
els projectes són o molt bé o molt malament.
Generalment la gent es pensa que és només quan
van molt malament, però quan van molt bé, també.
Quant n'heu tingut més, vosaltres? segurament...
Gràcies, ampolles, diu. No, el Marc, no, és una
batalla perduda al català. Sí? No està a Girona,
per començar. No, perquè... No, escolta, Marc,
no t'interrompis, que queda un minut. Nosaltres
hem tingut sempre problemes per temes de... És
molt infantil, això que et diré ara. Ai. Però
són deseminences pel fet de parlar per WhatsApp.
O sigui, pel to, el no sé què, un s'enfada,
un salta i tal. Es perd molta resolució. Es perd
molta resolució, llavors no fem reunions nosaltres,
parlem cada dia per Telegram, no per WhatsApp,
parlem per Telegram, perquè som així. El grup
està a Telegram. I és pel to, per la manera que
ho dius, per... Potser has tingut un merda de
dia i contesta ràpid i l'altre s'ho agafa malament
i tot això, però per l'altre no... Per exemple,
pels diners no hem tingut mai cap mena de problema.
Ho reinvertiu tot? Perquè jo entenc que ja no
viviu d'això. El Patreon, per exemple, és...
Ho torna a ficar tot. O a la barra fa un soparet.
Uns amants. No, ens ho repartim cadascú el seu.
Us ho repartiu cadascú el seu, no és allò de
dir... Però deixem diners. Va una bossa. Val.
Per pagar molts impostos, sobretot. El de la
bossa ha quedat allà sota un coixí, saps? No,
ho guardem a la compta, això ho porta l'Enric
i el gestor. Sí. Sort que no ho porta el comercial.
I per si, jo què sé, de cop hem de fer alguna
cosa, però si no ens ho repartim. Ens ho repartim
a parts iguals, tots. O sigui, tots cinc. Molt
bé, Andreu, escolta, doncs moltes gràcies per
l'altra experiència, ha passat volant. Moltes
gràcies a vosaltres per convidar -me, escolta'm,
ha estat un plaer. Ara ja saps de què va el programa?
No, no. Fantàstic, ja era la pregunta. Ara t
'ho expliquem quan acabi. Però he vist dos perfils
molt diferents de persona. Llavors crec que va
d'això, no? Bueno, no ho sé, eh? No ens ho havien
dit mai. Ens ha sintonalitzat. Bueno, això què
feu? Ara ho traieu i no? Això està en directe
amb streaming. Això està en directe amb streaming
i després el Marc fa coses, vull dir, el Marc
és el que treballa. No em deixis malament No
et deixarem malament Un plaer i molts èxits Us
ho mereixeu