Si vaig descobrir l'altre dia que això de la
pregunta de l'altre convidat no t'ho has inventat
tu, perquè vaig veure un podcast que també ho
fa. El què? La pregunta del convidat anterior
de la setmana passada. Jo pensava que t'ho havies
inventat tu. Quin tio més creatiu! No t'ho has
inventat tu. Jo no he dit en cap moment que m
'hagi inventat això. No, no, ho vaig pressuposar.
Com estàs, Marc? Ja estàs descansat després del
teu viatge de tornada d'Orlando de tres dies?
Sí, tres dies i un retard, i avui ja com nou.
Avui el cervell ja no està de vaga, ja l'ha
fet la setmana passada. Avui t'he vist acceleradíssim,
tio. 30 cafès o que has dormit i has tornat al
teu estat normal. No, he dormit, estic bé, ja
adaptat, ja no tinc jetlag, ja no tinc merdes
d'aquestes, i afortunadament em quedaré un temps
aquí ja. Et quedes a... a la nostra estimada
ciutat de Barcelona. Ana, benvinguda, com estàs?
Molt bé, moltíssimes gràcies per la vostra invitació.
Gràcies a tots dos. Potser que fem una presentació
d'aquí a qui tenim avui. Avui tenim l'Anna
Gener Surrell, executiva en cap de la consultora
immobiliària Savills, a Barcelona. Tot i que
li agradava l'arquitectura, va estudiar Ciències
Econòmiques a l'UPF, per tant, una de les coses
que tenim en comú, a part que el teu cognom és
Gener, jo soc de gener. No sabem si per convicció
o per pragmatisme, igual que jo, que volia estudiar
filosofia, però la perspectiva o la idea d'emular
la vida i, tal vegada, l'obra de Diógenes de
Sinope no m'entusiasmava i vaig acabar fent
informàtica. Vas treballar d'auditor a sis anys
a KPMG, que tothom té algun atac a l'expedient,
no passa res, jo sóc exdeloite, per forjar -te
en les flames del món corporatiu fins que vas
entrar a la consultora immobiliària Aguirre
Newman. És un nom molt complicat d'escriure
i això és... També me'n recordo que quan havia
d'escriure de correus és exactament quina part
poses a l'adreça. Formes part, entre d'altres,
de la Junta PIMEC, del Círculo Ecuestre, Patrona
Fundació Museu Picasso, 50 iniciatives més. Necessitaríem
un capítol només per llegir el seu LinkedIn.
Jo conec l'Anna des de l'any 2016, ara ho reflexionàvem,
que fa 10 anys que ens coneixem, quan vaig entrevistar
per Startup Grind, i sempre m'ha rebut amb els
braços oberts bones paraules i un saber escoltar
que té poca gent en el sector dels negocis, tal
com si ella personificés la nostra ciutat de
Barcelona. Embaixadora Ciutat Comptal, també
és escriptora, parlarem avui del seu nou llibre
i de la seva relació amb la bellesa. Benvinguda,
Anna, a Focaterra. Moltes gràcies per aquesta
presentació tan bonica. Àlex, gràcies. Marc.
Tu tens moltíssimes preguntes. Jo tinc moltes
preguntes. Em vas amenaçar, vull dirigir aquest
programa. Escolta, tot el que sigui fer -me feina
a mi i no pagar per ella, endavant. Caminant
cap aquí, em recordava que el dia després de
l'apagón, a veure, no és que portéssim un expert,
però em tenien a mi, llavors ho vaig poder comentar
i em va fer molta il·lusió. I clar, com que...
això està molt relacionat amb l'urbanisme, i
vaig pensar, l'urbanisme jo crec que té molt
a veure també amb el transport públic, i vaig
pensar, quina notícia més ben tirada, que justament
ha passat això dels trens, que jo em vaig entrar,
va ser quan jo tornava, i m'ho van explicar,
m'han dit, escolta, sé el que ha passat amb
uns trens, jo no sé què ha passat, digue -m'ho,
i em vaig entrar a tot plegat, i llavors... Abans
que res, o sigui, què està passant amb el transport
públic? Ens hem de preocupar o no ens hem de
preocupar? Ai, Marc, quin horror el que està
passant, l'etern drama de Rodalies, no? Més
enllà de la desgràcia humana terrorífica incomparable
del que ha passat a Adamuz, però ens trobem ara
en una situació... que de debò no m'hagués imaginat
mai que ens trobaríem tants dies amb aquest servei
tan deficient de rodalies, que això ens fa perdre
la competitivitat, ens fa desesperar -nos humanament,
i deixem que ho porti també al meu terreny, que
és l'immobiliari, eminentment, no? I t'haig
de dir que, si hagués de dir una cosa que repercuteix
directament a la meva feina, és que... Si Rodalies
no funciona correctament, no resoldrem mai el
problema de l'habitatge. Això és així. Perquè,
a veure, Barcelona és una ciutat, afortunadament,
que pot captar oportunitats de primer nivell,
o sigui, està en el mapa de les primeres ciutats
del món, i això fa que es puguin, aquí, nosaltres
que ens dediquem a implantar empreses al nostre
territori, veiem que... La nostra ciutat és capaç
de crear llocs de treball molt interessants.
Ara, la nostra ciutat, tal com està configurada,
el que depèn estrictament de l'Ajuntament de
Barcelona, no tindrà la capacitat de crear habitatge
per tots aquests llocs de treball que sí que
són capaços de crear i que són molt interessants
per a la nostra economia. Llavors hem de pensar
en una Barcelona molt més àmplia i ben connectada.
per transport públic. Amb la qual cosa jo el
que et diria és horrorós el que estem visquent
aquests dies i les implicacions que té van molt
més enllà d'una mala mobilitat. També tenen
a veure amb la competitivitat del nostre teixit
empresarial i amb la no solució al drama de l
'habitatge. Clar, o sigui, mobilitat i urbanisme
van molt de la mà. Això és claríssim. Efectivament,
és així. Pel que em dius, té pinta que les ciutats
són un bon invent, no? Les ciutats són el millor
invent del món. Hi havia dubtes, eh? Durant l
'època del Covid, la gent deia... No, això de
les ciutats ja ha passat de moda, això. Ara ja
no. Ara ja tots veurem el camp, tindrem cabres,
vaques i cultivaran ciams. Això va passar. Hi
havia gent que deia, no, escolta, els pisos a
Barcelona... Ui, tu tens un pis? Ui, això...
Deia, ja, de nou, per descomptat, poso pèrdues.
Hi ha altres tendències, com la ciutat de 15
minuts, que també ha estat en boca de tothom
durant un temps, sembla que ha passat una miqueta
de moda, però... Clar, però si 2020 agafa Covid
i et diuen no, això de la ciutat ja no, això
és una cosa que van viure els nostres papes,
ara tots viurem al Pirineu. T'ho he sentit perquè
tots treballàvem en remot, que després no ha
passat. Això em va semblar molt divertit, però
ara sembla que la tendència no és que només s
'hagi revertit, sinó que s'ha magnificat cap
a l'altra banda. Ara sembla com que ningú vol
viure amb les cabres i que tothom vol tornar
a viure a la ciutat. És veritat, no? Una mica
sí. A veure, jo aquí distingiria diverses qüestions.
És a dir... Totalment cert que durant la pandèmia
es va pronosticar que les ciutats es buidarien
i que hi haurien grans desplaçaments de la població
cap a zones menys densificades perquè en aquell
moment ens semblava que era la meravella de la
qualitat de vida, la seguretat, etc. Però la
pandèmia també ens va fer fer un aprenentatge
increïble que és que som éssers socials i tancats
a casa. no ens desenvolupem intel·lectualment,
socialment, després es van veure molts problemes
de salut mental, és a dir, nosaltres necessitem
estar envoltats de gent, sobretot la gent jove
que s'ha de formar. Llavors, a les ciutats,
que podríem aquí, jo podria, vamos, dir multitud
de avantatges que porten, multitud, però bàsicament,
per dir -les més importants, serien accés a la
sanitat, accés a la cultura i al coneixement
i, sobretot, la interacció social. Que hi hagi
determinades persones, i et diria inclús en determinats
estadis de la seva vida, quan ja han desenvolupat
la seva carrera professional, ja tenen parella,
ja inclús els seus fills ja han estudiat a la
universitat, que puguin decidir que viuen molt
millor fora de la ciutat, per descomptat. Ara,
el que en podríem dir el talent jove, aquesta
energia de la joventut, que és la que fa que
les ciutats prosperin, volen estar a les ciutats.
I sí, ara notem una pressió molt forta per voler
viure al centre -ciutat. Això pel que fa a l
'habitatge i pel que fa al món de les oficines
ha passat una miqueta el mateix. Volen o realment
és necessitat? Perquè jo una de les coses que
vaig veure, potser d'una manera fugaz, el 2020,
vaig tenir un episodi romàntic en el pensar,
ostres, podem repoblar les parts rurals, no?
Podem deixar la urbe d'una nova temporada i
recuperar una miqueta el terreny perdut, no?
I que oxigena més les ciutats, equilibra el territori,
equilibra també el... el producte interior brut
de diferents zones. No només Barcelona ho aglutina
tot, com si fos una gran zona feudal, en què
tothom va treballar allà perquè la seva feina
està allà i et donen aquestes facilitats, te
pots quedar -te a dormir aquí, tens la seguretat,
etcètera. I què passa? Que durant un temps això
va desaparèixer, però ha tornat amb força. Allò
que ens van vendre, aquella llibertat de no,
ja no, ara tu podràs viure on vulguis, deslocalitzat,
pots treballar en remot, temes de salut mental
fantàstic, podràs fer ioga tan tranquil·lament,
sortir a córrer a la natura, inclús... viure
amb la gent que vulguis. No estem parlant de
ciutats d'una persona, sinó que, hòstia, em
puc anar a viure a la ciutat o al poble que jo
vulgui i tornar amb la família, per exemple,
no? Clar, jo estic molt esbiaixat perquè la meva
empresa ja és així, no? Si contractem gent que
treballa a Vilers o a el que sigui, a entorns
que poden ser menys gran urbe, inclús alguna
gent que viu enmig del camp perquè té la seva
casa allà i ja està, però és una miqueta idíl·lic.
I llavors, el 2022... cap aquí, que hi ha hagut
la crisi aquesta del retorn a l'oficina forçat,
no? I la gent ha dit, ostres, ara he de tornar
a anar a la ciutat. M'havia desplaçat cap a
fora, m'he comprat una casa, he canviat de col·le
els crios, he fet una inversió, i ara la meva
feina m'està dient que no, no, no, això del
remot, que no és per tothom, que hi ha temes
de cultura, no sé què, millor tothom a l'oficina,
no? O sigui que volem, podem... Jo poso un dubte,
no sé si en realitat aquí hi ha com un... La
gent que parla del tecnofeudalisme també diu
d'això. En realitat ens han deixat anar una
miqueta la corretja perquè corressin una miqueta
el camp, però a l'hora de la veritat, vinga,
torna cap a casa. A veure, diverses consideracions.
La primera és que, segur que tu coneixes molts
casos, tu a més et dediques a una indústria que
permet aquesta mobilitat, que és la indústria
tecnològica, però... En altres indústries no
hi ha hagut tanta deslocalització, d'haver fet
aquesta inversió fora, apuntar els nens en un
lloc més rural... No s'ha produït massivament,
aquesta és la veritat. O sigui, el procés d'urbanització
de concentració en ciutats no només és a Catalunya,
sinó que està passant arreu del món, no? I això
és un fenomen difícilment revertible. Ara, dit
això, anem al món oficines, no? I què ha passat?
A veure, sí, vam viure el miratge que podríem
teletreballar perquè l'experiència de confinament
va ser inclaïblement exitós. Jo crec que mai
cap de nosaltres ens haguéssim imaginat que haguéssim
pogut resoldre tantíssimes coses cadascú a casa
seva. És veritat, no obstant, que, sobretot,
en determinats processos, en determinades dinàmiques
i en determinades indústries, perquè, clar, que
hi ha molts mons, no?, es van veure carencies.
I en termes generals, el món corporatiu ha volgut
que els seus professionals tornin a compartir
un espai de treball comú. I això és cert que
sobretot en el món tecnològic ha provocat...
Tensions. I trencaments. I trencaments. Mira,
de fet, permeteu -me que us expliqui una anècdota
molt divertida que em va passar durant l'època
que ja havien passat la pandèmia i les empreses
ja volien, com d'alguna manera, ja estaven llançant
missatges de volem que la gent torni al món de
les oficines, no? I clar, jo com que em dedico
al món immobiliari... A mi, que es volgués que
els equips tornessin a compartir un lloc físic
comú, em semblava fantàstic. I vaig fer un post
a X de l'empresa Zoom que ocupava un edifici
d'oficines i el tenia rotolat. I vaig posar,
a veure, si Zoom, que el que es dedica és guanyar
la vida amb el teletreball, té un... Pedazo,
edifici corporatiu rotulat. Em va fer com...
Ho vaig veure com molt il·lustratiu, de dir,
inclús l'equip de Zoom, escolta, té unes superoficines.
La que vaig liar a X. Però això quan? No us podeu
ni imaginar. Doncs això hauria de ser l'any
potser ja 22. És a dir, ja era un moment que
havíem estat tancats i hi havia hagut moltíssima
flexibilitat. I un moment donat les empreses
ja van dir... Ara començo a demanar que la gent
torni. Llavors em vaig trobar amb una situació
que... Jo vaig dir que, escolta'm, és que té
moltes bondats. Per mi allò era el gran argument
de la bondat de les oficines. Però la crisi reputacional
que vaig tenir a X és que no us podeu ni figurar.
Perquè em vaig trobar que hi havia tot un col·lectiu
de gent del món tecnològic que estava indignada
perquè els seus caps els estaven obligant ni
molt menys als cinc dies de la setmana, però
sí almenys dos. Ja, ja. a tornar. I clar, quan
em van veure a mi del món immobiliari que feia
apologia de les oficines, bueno, no sabeu el
que va ser. No us podeu ni imaginar que es van
començar a avisar entre ells, em van dir de tot.
Bueno, una cosa, i vaig pensar, les resistències
deuen estar sent increïbles. Increïbles. Perquè
hi ha hagut el corrent aquest que al final la
política de retorn a oficina ha estat acomiadaments
massius encoberts. És a dir... Jo canvio les
regles de joc. Si tu no vols venir... A sobre
n'aprofita moltes empreses. No cal anar a Silicon
Valley, aquí a Barcelona. A finalia hi ha com
un terme mig de dir, no, mira, escolta, puc entendre
que les oficines estan a Barcelona, no tothom
pot viure a Barcelona, perquè no tothom s'ho
pot permetre, llavors tampoc ens n'anem amb
les cabres, però hi ha ciutats de la perifèria
que estan la mar de bé, com, no ho sé, Movimento
Vic, Granollers, Cerdanyola, però el tema és
quant ràpid jo puc arribar d'aquesta ciutat
a... No sé, a la plaça Catalunya, per dir alguna
cosa. Clar, si el temps és absurdament llarg,
és a dir, jo tardo una hora i mitja per baixar
de Vic a Barcelona, doncs no em surt a compte.
Però pràcticament, si hi hagués un bon transport,
jo crec que de Vic a Barcelona podia tardar el
mateix que jo a casa de la plaça Catalunya, caminant.
No, però aquí hi ha dues coses. Una és, clar,
igual que tu li puges al sou a una persona...
però queda molt malament que li baixis el sou.
De fet, no sé ni si pots fer -ho a nivell contractual,
no vull ficar -me en temes contractuals perquè
no domino, però no sé si pots. I, de fet, si
tu canvies substancialment les condicions laborals
en què s'ha fitxat una persona, aquesta persona
pot trencar el contracte. Jo ho he vist en casos
molt propers, inclús familiars, que els fitxen
per una empresa per treballar en remot, i els
diuen, no, no, has de tornar a l'oficina. Hòstia,
escolta, no són les condicions en què queda això.
La meva oficina, una persona molt propera a mi,
l'oficina més propera a Europa li quedava a
Amsterdam. I clar, hòstia, visc a Barcelona,
no puc anar a Amsterdam. No, a veure, aquests
casos són claríssims. No, a Amsterdam no tinc
res a dir. No em queixo d'això. Però també us
haig de dir que en moltes altres indústries que
era implantejable una flexibilitat com la que
s'ha acabat implantant, estem encantats, perquè
és veritat que de manera molt majoritària s'ha
flexibilitzat molt. l'hora d'entrada a les
oficines i de sortida, et pots organitzar molt
més en funció del que et convé a tu a nivell
personal, i després també que pots teletreballar
un dia i mig, que és la mitjana, i... i, a més,
des de casa. Llavors, la pandèmia, en el fons,
ha portat per moltíssimes indústries una gran
millora i una possibilitat de conciliar, i no
implica això necessàriament el fet de tenir fills
i de tenir -ne cura, sinó conciliar amb la teva
vida personal. I això jo crec que és un gran
assoliment que ha sigut gràcies a la pandèmia,
perquè és que si no, dubto molt que estéssim
en aquest punt de flexibilitat a l'hora de treballar,
que jo crec que ha sigut un guany molt important.
De fet, inclús a nivell de desplaçament, jo imagino
que també buida una miqueta el que és el transport
públic, el fet que tu puguis anar només dos dies
a la setmana versus cinc, descarrega, tot i així,
cada cop van passant menys trens, es van espatllant
més, perquè infraestructura... Jo no sé, de fet,
anava a preguntar al Marc, si és un tema tècnic,
perquè clarament... Un tema polític ja sabem
que ho és, però com que tu no pots parlar d'aquests
temes, però ja ho dic jo, al final som una colònia,
és el que passa, però no sé si hi ha un tema
tècnic, perquè, de fet, no sé si a nivell d'infraestructura...
Jo que he viscut a Alemanya, els trens són un
drama a Alemanya. Tothom té Alemanya com el país
de puntualitat. A Alemanya no hi ha ni un tren
que surti puntual. Llavors, sempre hi ha una
part tècnica, una part d'infraestructura i una
altra part de cultura. A Japó, en què un tren
surt 3 minuts tard... et tornen els diners del
tren. Et demanen disculpes, jo ho he sentit,
si surt un minut tard et demanen disculpes pels...
pels d'això, no ho sé, pels intèrfons. Sí, no
només és real, això... Però aquí tenim un problema
tècnic de per què sortir... No ho sé, jo no en
tinc. L'episodi de l'Anna no és el dia que
parlem dels tecnicistes amb els trens, perquè
si no, avui l'Anna no parlarà més. No és avui,
no és avui. De veritat, perquè ho torno de paraula.
No, no, de veritat, de veritat. Has vist que
el Marc parla molt. Aquest episodi vindrà, jo
sé que vindrà algun dia, ja sé que això algun
dia arribarà. Sí, portarem Oscar Puente, ja ho
veuràs. Els trens, i aquell dia l'Àlex el sentarem
allà al banquet del públic i no hi estaré jo
sol, i jo explicaré el tecnicisme dels trens.
Però anava a dir, i tens molta raó amb el Japó,
perquè he anat dues vegades al Japó, la primera
vaig anar com molt de motxillero i estava molt
lluny de Tokio, perquè evidentment els preus
de tenir un hotel a Tokio eren prohibitius i
el marc de 21 anys no s'ho podia permetre. I
recordo que estava molt lluny a nivell de distància
de Tokio. Malgrat això, és que no vaig notar
la diferència en el sentit que jo sortia de casa,
casa era un ryokan d'aquests apanyats, em muntaven
el tren i en 20 minuts estava... al centre de
Tòquio. És a dir, les distàncies es feien molt
curtes pel fet de saber que hi havia un transport
que era extremadament fiable i que sortia sempre
a l'hora i a sobre anava molt ràpid. I a mi
mai em va donar problemes, la veritat. No, no,
amb això sí que tens raó. Estic molt... O sigui,
molt encantat en aquest sentit de... Jo crec
que els transports públics fan les ciutats més
grans, és a dir, o sigui, més petites, vaja.
És a dir, que al mateix territori les fan més
petites. Totalment, totalment d'acord. De fet,
la distància de l'aeroport també és un factor
molt important que va treure el Carlos Trenchs
a l'episodi anterior, que deia que Barcelona
té una cosa molt bona, que realment del centre
de ciutat a l'aeroport és molt... Comparat amb
Londres, per exemple, no? Sí, sí, sí. Doncs un
aeroport internacional de primer nivell. A nivell
de ciutat, també hi ha unes consideracions...
que són el tema de conveniència. O sigui, pragmaticitat,
conveniència i bellesa. I aquí hem troncat una
miqueta amb el llibre. No sé si t'ha quedat
alguna cosa del tema, perquè el tema d'habitatge
veig que tens com alguna pregunta més, però no
sé si els volies... Abans entrem... Perquè ara
ja estem segurs, perquè veig que aquí hem de
viure les ciutats. Això és claríssim. De fet,
vaig veure una dada, ara no recordo quant, que
et juraria, i la corregeix -me, perquè segur
que no la tinc malament, és com que el 55 % de
la població viu en el 2 % del territori. És correcte.
I anem incrementant aquest percentatge. Aquest
2 % del globus terràqui són les ciutats. Això
és així. És increïble. És increïble, però s'explica
per moltes coses. Jo he donat alguns motius,
però n'hi ha molts altres. Per exemple, la concentració
de població també fa que incrementi la productivitat.
Per exemple, té sentit econòmic, té sentit pràctic,
té sentit aspiracional. Llavors, el repte és
fer les ciutats que puguin sostenir tota aquesta
població que hi vol viure, amb qualitat de vida.
El qual és un repte dificilíssim i que implica
l'urbanisme, implica el món immobiliari, implica
el món de la mobilitat, implica el món de l'ecologia,
de la tecnologia. És a dir, hem de posar a treballar
una ristra de professionals enorme per poder
fer que aquestes ciutats siguin sostenibles.
Dit això, i en el cas de Barcelona i tornant
a Rodalies, hem de connectar molt millor. Barcelona,
el centre de Barcelona amb un territori molt
més ampli, amb tota la regió metropolitana i
diverses ciutats de Catalunya més ben connectades
entre si també amb transport públic, que és el
tren. I aquí anem enterrarits pel que fa a les
inversions, ho sabem perfectament. Però saps
què fa falta? Fa més falta més inversió privada,
més pública, perquè jo ara estic veient que el
món del venture capital... que tradicional ha
invertit en start -ups, en negocis disruptius,
etcètera, no paro de veure fons, etnic, for founders,
segur que n'hi ha algun més que se m'escapa,
que llancem un fons per inversió immobiliària.
Un sector tan disruptor. Invertint en totxo.
Què està passant? Al final les start -ups han
passat de moda o és que anem al valor segur perquè
venen vaques? A veure, la realitat és que els
grans capitals, ja puguin ser d'una família
o ja puguin ser d'un gran fons d'inversió,
sempre han diversificat. I l'immobiliari sempre
ha tingut una part rellevant perquè si mirem
la sèrie històrica... és cert que l'immobiliari
aguanta molt bé. Pot passar crisis molt profundes,
moments d'eufòria també molt grans, però aguanta
molt bé les plusvàlues, la rendibilitat, etcètera.
El binomi risc -rendibilitat és atractiu. Dit
això, és a dir, té sentit que el vostre món estigui
invertint en immobiliari. I també crec que val
la pena que posem damunt de la taula una qüestió
que és molt interessant, que és que el món immobiliari
continua sent molt artesanal des de tots els
punts de vista, sobretot pel que fa al model
productiu, com es fa un habitatge, com es fa
un hotel, com es fa una nau logística, com es
fa inclús un data center, i necessitem que molts
dels processos de la cadena de valor immobiliària...
tinguin la capa digital, es puguin fer de manera
menys artesanal. I això és un gran repte que
jo crec que té molt sentit que aquests dos mons
parlin. De fet, has mencionat una paraula que
per mi és clau i volia dedicar -li dos minuts
aquí, el tema dels data centers. Barcelona al
final s'ha posicionat en algunes àrees, una
d'elles és l'àrea digital i alguns camps, per
exemple, life sciences, no? Correcte. Biotech,
deep tech... S'està posicionant com a centre
d'atracció de talent i això requereix una infraestructura,
requereix que tinguis unes oficines on puguin
venir 400 persones, per dir alguna cosa, a AstraZeneca
a treballar aquí i a fer recerca als parcs tecnològics,
al voltant dels hospitals, etcètera. Per mi això
és inversió immobiliària de qualitat perquè aporta
el talent humà i... d'alguna manera ajuda a
diversificar la ciutat de Barcelona, que ara
ens havíem estancat en un turisme a low cost,
de borratxera, que sap greu pagar les factures,
però és molt curtplacista. Absolutament. Aleshores,
què hem de fer per transicionar d'una a l'altra?
Es pot? O és utòpic? No, no, no, no. De fet,
sí que sabem com es fa. El problema és fer -ho.
Però no volem aplicar -ho. A veure, cal un món
acadèmic. perfectament ben connectat amb el món
econòmic i empresarial. Ui, això és l'utopia,
eh? Ho sé, ho sé. Més que demanar que no vinguin
els anglesos a emborratxar -se és connectar indústria
i recerca. Però tenim casos d'èxit. I en el
cas del món life science, que inclou biotecnologia,
farmacèutica, investigació, medicina personalitzada...
Inclou moltíssim, i que és... També la pandèmia
l'ha posat molt en valor, tot això. I hi ha
molts diners disposats a invertir, afortunadament,
en totes aquestes línies, no? Clar, aquí tenim
un avantatge enorme. Catalunya, em refereixo.
Que és que les nostres universitats públiques
són molt bones en recerca. I això, si mirem,
tenim multitud d'indicadors, no? O sigui, és
que excel·lim en això. Per què ha vingut AstraZeneca?
Per què Sanofi, això, encara no s'ha tancat
l'operació, però com ja s'ha dit, doncs ho
replico, està buscant espai a 22 Arroba i a la
ciutat en general. Per què? Doncs perquè saben
que hi ha el talent. O sigui, l'origen de tot
és el talent. I després, buscant aquest talent,
venen les empreses. I ja, si me'n vaig més enllà,
no?, faig la derivada cap... I el món immobiliari,
al final, el que vol és proveir d'infraestructura
per tal que aquestes empreses que venen buscant
el talent s'hi puguin establir. I és el cas
dels casos que comentaves anteriorment. Llavors,
com podem fer que això no sigui anecdòtic, sinó
que sigui cada cop... ens permeti virar cap a
un model econòmic millor, més intensiu en coneixement?
És possible? Us he posat aquest cas concret,
és meravellós, o sigui, si ens especialitzéssim
en això jo crec que tindríem un avantatge competitiu
enorme perquè seríem capaços de crear llocs de
treball molt interessants i hi ha altres indústries
en les que hauríem de ser capaços de connectar
-nos millor amb el món acadèmic. La clau és talent
ben format que connecti amb el que les empreses
necessiten i això hi ha hagut una incomunicació
molt gran. en moltíssimes àrees i en moltíssims
camps. I aquest és el camí. Per exemple, el cas
d'AstraZeneca en concret, que nosaltres el coneixem
molt de la vora, ens explicaven una cosa molt
bonica, que és que... Clar, per ells va ser un
repte enorme generar aquest hub d'investigació
a Barcelona perquè havien de crear molts llocs
de treball i fer un headhunting molt agressiu
en molt poc temps. Doncs una de les coses que
s'han dedicat a fer és a contactar amb catalans
investigadors que se n'havien anat fora, eminentment
als Estats Units, però també a alguns països
europeus, i els han recuperat. Els han recuperat,
els hi han dit. Ara pots trobar un lloc de treball
que t'ofereixo jo a la teva ciutat o a la vora
de la teva ciutat que et permetrà guanyar -te
la vida igual que te l'estàs guanyant fora.
I això és el que hauríem d'aspirar, efectivament.
La indústria turística l'hauríem de sofisticar
molt més del que està, però no la vull demonitzar
ni repudiar, sinó l'hauríem de millorar, que
fos capaç de pagar salaris millors, però per
descomptat el que seria desitjable és... que
tingués menys pes i que, en canvi, tinguessin
més pes altres indústries que siguin capaces
de generar llocs de treball intensius amb coneixement.
Aquesta és la clau de la prosperitat. Marc, si
vols aportar... Et toca parlar de coses boniques,
ja. Jo, si vols, sí. La única consideració que
faré és que, després d'haver llegit el teu llibre,
que ara comentarem... Moltes gràcies, Àlex. Trobo
que... Ara, potser és la meva ment neurodivergent,
però hi ha certes coses que no entenc. Jo tinc
molts pocs punts de focus a la vida i entro amb
moltíssima profunditat. El tema de l'arquitectura,
per exemple, és una cosa que sempre m'ha fascinat
que a l'altra gent li fascini, perquè jo no
l'entenc. Jo veig un edifici i no soc capaç
de dir que és maco. Però a mi em passa amb la
música, per exemple. Jo la música et podria dir
que la puc veure. Jo he experimentat la sinestèsia
amb la música. Però l'arquitectura, la pintura...
poesia, són coses que jo no entenc. Per mi són
conceptes molt abstractes que, clar, em costa
d'entendre, però puc entendre només amb el meu
camp. Espero que la gent neurotípica les pugui
apreciar millor, perquè jo sento que m'ho perdo.
Aguanta el punt de la música, perquè tinc un
take contrari de la música que vull que escoltis
després. Està molt vinculat. És a dir, jo veig
que cada dia tu poses a Twitter, obres el teu
Twitter i poses una obra d'art, que tu selecciones
manualment. i fas aquesta curació, jo almenys
fa 10 anys que et segueixo a Twitter, i cada
dia ho has fet. Jo ho intento fer amb la música,
però la diferència és que segurament el teu veu
la gent i diu, hòstia, que guapo, posa art. I
el meu, posa i diu, collons, és això que ha posat
l'Àlex. No, però veus, amb això, no estic del
tot d'acord. O sigui, sincerament, aneu a posar
aquesta distinció entre l'art i la música. Collons.
No, és molt interessant. No, no, no. En un museu,
en una pintura, per exemple. És a dir, jo tinc
la sensació que l'escultura, l'art... Perdó,
quan dic l'art, vull dir la pintura i els quadres
i aquestes coses, ja et venen com prejutjats.
És a dir, algú ha dit, això està bé, això és
bonic, llavors tu ho mires amb cara a tonto,
no entenc absolutament res, i no et pots prendre
la llibertat de dir, a mi això m'agrada o no
m'agrada, perquè algú ja ha dit que això és
bon art o mal art. És a dir, mala pintura o bona
pintura. En canvi, amb la música... No pots criticar,
no? No és que no puguis criticar, és com que
jo ja està... jutjat per algú. És a dir, no tens
la llibertat de dir, de la mateixa manera que,
com dius, escolta, a mi m'agrada aquesta cançó,
perquè és la Canción del Verano, i la cantes,
i la disfrutes, i t'agrada la cançó... Però
això passa amb la música clàssica, amb la música
moderna entenc que no, perquè no hi ha hagut
el temps. Veus, amb la música clàssica també,
exacte, estic d'acord, amb la música clàssica
també passa, és a dir, que com que ja et sents
obligat a que t'agradi la Mona Lisa, és a dir,
ja la veus, i a tu potser no et diu res, i no
sé, et treu unes sensacions a tu, que són molt
particulars teves, però com que et diuen que
allò és la meva obra d'art, dius, si no m hi
ha alguna cosa malament amb mi. Estic trencat.
Estic trencat, hi ha alguna cosa que no està
funcionant bé amb mi. És a dir, perquè l'art
ja ve com prejudicat per uns crítics que tu no
coneixes, però que et diuen que allò està bé,
perquè a més fa por. És a dir, la veus allà exposada,
no?, com en un marc, i dius, home, això ha de
ser important, no? No respiris. En canvi, no
sé, Spotify jo veig com una pista de, no sé,
de Bruce Springsteen, i una de la Shakira, una
de l'altra. És a dir, no fan molta distinció.
No, és a dir, el UX és important, la presentació
és important, també. És a dir, és un... És una
forma d'art que crec que és molt més accessible.
Per exemple, la música i, d'alguna manera, la
pintura o l'esculptura, per exemple, la volen
presentar d'una forma molt més, en el meu entendre,
arcaica o prejudicada. Però això és que l'equivalent
seria... que es fa el concert de Nadal no posen
Bad Bunny. Es posen obres seleccionades i el
teu equivalent d'un Spotify seria un llibre.
Però això és una tradició i està bé. Jo intento
buscar com aquest punt de que... És a dir, l
'art no se'ns el deixa disfrutar d'una manera
tan lliure com, per exemple, la música, que la
gent la té com... No sé si la paraula és banalitzada,
però la gaudeix d'una manera molt més popular.
És més fàcil de produir. Jo em sento tranquil
dient que m'agrada una cançó, no ho sé, de la
Rosalia, que, per cert, no n'he escoltat cap,
però, bueno, t'hauria d'haver vingut al cap.
però, en canvi, no em sento còmode anant, per
exemple, amb l'Anna a un museu i dir -li, hòstia,
aquesta pintura m'agrada, perquè podria estar
pixant fora de text big time, saps? Moltes fortes
declaracions, Anna, no sé si... No, no, és que
esteu dient una sèrie de coses que estic totalment
d'acord amb vosaltres. És a dir, hi ha hagut
molta pedanteria, hi ha hagut moltíssima pose,
gent que s'extasiava davant de coses que, clar,
et feien sentir, sí, sí, o aquesta sensació que...
que explicaves així una mica còmica, però és
que jo també l'he vist, i de fet, que jo m'hagi
atrevit no tenir la formació ni d'art, ni d
'arquitectura, ni d'urbanisme, ciutats... Sí,
és això el que s'assembla més a el meu llibre,
el llibre que he escrit. Però que jo m'hagi
atrevit a escriure en art i arquitectura, a mi
m'ha provocat suors fredes a la nit, perquè,
clar... Em sentia d'alguna manera que estava
tocant llocs sagrats pels quals no tenia el carnet
VIP. Perquè jo no he format part ni la meva formació,
ni estic dintre d'aquests cercles intel·lectuals
del món de l'art, ni de l'arquitectura... Bueno,
els arquitectes és que són pitjors. Compte amb
els arquitectes. T'ha criticat algú, t'ha arribat
d'allò de dir... Ui, esta persona no sabe...
Honestament, o sigui... A veure, això és una
reflexió que vaig fer i vaig dir... Mira, Anna,
escolta, és que justament aquest llibre ha d
'ajudar... a que gent que no se senti propera
a aquests mons s'hi apropi sense complexos.
Aquí del que es tracta és de gaudir de la vida
i de veure si t'aporta, si no t'aporta tant
amics. I en el fons, i en el fons la tesi, clar,
jo em connecto més, i ara et responc la pregunta,
no la defugiré, jo em connecto més amb el món
de l'art i de l'arquitectura. La música també
m'agrada molt, però és que en el fons aquest
llibre no deixa de ser una invitació a... Connecta't
al món de la cultura, les diferents formes que
agafa el món de la cultura, perquè tot i que
la paraula cultura a molta gent li pot ressonar,
uf, això és per entesos, i que complicat opinar
davant de segons qui podré ser jutjat, no? Escolta,
no, perquè la tesi principal del llibre és l
'art, la cultura... Parla de nosaltres mateixos,
de les nostres emocions, dels nostres somnis,
dels nostres anells, de les nostres pors. En
el fons, una obra d'art, que pot ser musical
o que pot ser artística com una pintura o com
una escultura, les bones tracten els mateixos
temes des de temps immemorials, que són la mort,
la mort, el sexe, el poder... el sexe o el desig.
Són els grans temes que a tots són els que ens
mouen. I hem de veure amb què vivrem, no? I és
igual de vàlid una cançó de la Rosalia que la
Gioconda. És igual de vàlid. I algú m'ha arribat
a dir -me alguna cosa a la cara, no, però també
és veritat que... El meu llibre, que és un assaig
amb alguns punts autobiogràfics, però la fórmula
que té és assaig. Home, en els cercles de la
intel·lectualitat no s'ha considerat. Per què?
Perquè no soc del club. És així. És així. I perquè
no és pedant. Jo no m'he sentit exclòs. pel
llibre. Doncs t'ho agraeixo, perquè era... O
sigui, quina alegria! Era el punt, era el punt.
I, d'alguna manera, jo també anava com amb uns
ulls molt innocents, molt frescos i molt... Des
de la meva experiència. Per això té alguns apunts
autobiogràfics, perquè, clar, si no hagués quedat
tot com molt fred i molt intel·lectualitzat i
volia de fugida... Jo soc una persona que, quan
entro al llibre, m'extesio. No, no és ben bé
això. Jo m'estic buscant a mi mateixa, a comprendre'm
a mi. I això tots, d'alguna manera, tenim aquesta
inquietud. Sobretot en determinades etapes de
la nostra vida, que ens hem de trobar, que ens
volem comprendre, o que volem comprendre la persona
de la qual ens hem enamorat, o amb la qual convivim.
Llavors, aquesta manera més descomplexada, jo
crec que... Pot aportar moltíssim a molta gent.
Dit això, Babelia m'ha fet una crítica? No.
Em convidaran en el lloc on es reuneixen els
de l'Ateneu barcelonès? No. O sigui, no estic
en aquests mons intel·lectuals, però no passa
res. Però aquests són els que decideixen si alguna
cosa és bo o és dolent. No, és que a mi el que
em fot això és que jo he pensat en això. Però
és que l'elitisme aquest, els cercles tancats
aquests, existeixen molt. Jo també ho veig en
el tema de... En el meu món, en el món de la
inversió, jo ho veig. Que pels cognoms que tinc...
Jo crec, o potser perquè soc molt públic amb
la meva ideologia política i no en volen. Em
falta un guió i apòstrofs i cimbre de dòlars.
Això està bé, però el problema que té això...
No volen un inversor de la CUP, està clar. És
que no ho pots avetastejar bé. Jo he pensat com
pots avetastejar bé això, però, per exemple,
jo què sé, m'ho invento. Si tu agafes el Museu
del Prado i fas que totes les obres tinguin el
mateix marc i tinguin el mateix tamany, si poses
algú que mai ha estat exposat a l'art, algú
es pararà davant de les menines o no? Això és
una molt bona pregunta que jo m'he fet moltes
vegades. vegades i mai he sabut. Jo crec que
no. Jo crec que no. Jo crec que les menines o,
no ho sé, o aquella de Júpiter que se come, no
sé qui... Saturno. Ah, Saturno, sí. No es pararan
davant d'aquesta. El que passa és que, d'alguna
forma, aquelles, quan tu entres al museu, ja
penses... És com quan vas a PortAventura, ja
penses, pujaré a Dragon Khan, saps? No penses,
no ho sé, em trobaré una noia aquí que em donarà
uns quijos. Perquè vas amb la Lonely Planet,
l'equivalent, i diuen, tu què has de veure a
la vida? I la gent va fent xecs. Però la pregunta
és, si totes són iguals, amb el mateix tamany
i el mateix... el mateix Marc, i passa en un
tio que vivia a l'Amazonas, que no sap ni el
que és un llapis. No, a mi. Em poses a mi i t
'ho juro que jo no en sé res. I el poses per
allà i et diuen, aquesta és la bona, nen. No
et diuen aquesta és la bona. Jo crec que no,
veia. És probable. No, no, és que és molt interessant
el que esteu dient. Ara, a mi m'agrada pensar,
tot i que a veure si féssim l'experiment ja
veuríem, no?, aquest que proposeu. Però a mi
m'agrada pensar que l'experiència d'estar
en contacte amb realment una obra d'art... Clar,
una altra cosa és l'experiència del museu. Si
està plena de gent fent -se selfies, si tens
ganes, si et fan mal els peus... És que és impossible
que vegis res. Això, siguem honestos, és molt
difícil realment connectar -te amb alguna cosa
que sigui transformadora per tu. Però jo sí que,
d'alguna manera, i de vegades us prometo que
ha sigut en una pantalla amb el mòbil buscant
una obra d'art per publicar. Allò a mi m'ha
donat coses que m'han aportat. M'han aportat.
i m'han modificat el meu estat d'ànim. I d
'alguna manera... A veure, és veritat que jo
soc hipersensible, eh? O sigui, jo tinc una certa...
Hipersensible... O sigui, no és positiu, eh?
Sembla que es quedi molt... Té les seves coses
negatives. Però jo sí que sé que tothom pot tenir
aquest moment de connexió amb una obra d'art
que li aporti coses. Però sobretot que l'ajudi
a identificar alguna cosa que està dintre seu.
I també crec que hi ha determinades actituds
dels experts, dels entesos, dels que realment
tenen com el patrimoni d'entendre i de saber
-ne, que no ens han ajudat a que tots ho puguem
gaudir. I hi ha allà molt gaudi per fer. Això
és la idea que vull deixar. I feina com la que
has fet tu amb el llibre, que és abaixar les
barreres. Això ja no només és per una elite intel·lectual,
has de tenir aquestes credencials, aquests cognoms
compostos, has de tenir aquest poder adquisitiu.
Ara ja tothom més o menys pot anar a qualsevol
museu del món, pot gaudir també de manera inclús
virtual, interactiva, d'aquest tipus d'art
que abans estava reservat a gent molt exclusiva,
un club molt exclusiu. Tu creus que aquesta feina,
si la seguim fent... acabarem amb l'estigma
aquest de dir ui, no, no és que l'art, tu no
el pots entendre, ets una persona massa planera
per entendre, pot entendre el tothom? Perquè
jo sempre he tingut aquesta impressió amb alguns
tipus l'escultura, no? Sí, sí, sí. O la poesia,
m'he acostat a la poesia a través d'autors
que no han estat poetes tradicionals, tipus un
Bob Dylan, un Leonard Cohen, etcètera, etcètera,
no? Són grans poetes. Però la poesia tradicional,
no ho entenc, jo és que potser no vivrem amb
la mateixa freqüència, potser jo soc tonto i
no ho entenc, però potser hi ha hagut gent que
ha fet la feina aquesta de dir, trenco amb els
valors tradicionals, abaixo les barreres, deixo
entrar més gent. Per què? Si no, aquesta gent
no es sent convidada. Efectivament. Una pregunta
relacionada tant amb el llibre com amb el de
postejar una obra d'art cada matí. Hi ha una
part que és marca personal i tu és una cosa que
tens treballadíssima, sigui de manera conscient
o no conscient. Però el fet aquest de postejar
cada dia o tenir aquesta mena d'aura que t'ha
generat la teva marca personal t'ha ajudat a
l'hora de... el llibre i en segona instància
també el negoci per l'empresa per la qual treballes?
Molt interessant. A veure, diverses coses. Jo
realment tinc una inquietud. I tinc... És sincer,
eh? O sigui, hi ha una veritat... Ostres, és
que si no cada dia, durant deu anys, una obra
d'art diferent... No, no, t'ha de molar molt,
eh? És difícil falsejar això, eh? No, vull dir,
costa, eh? No, no, total, vamos, ja us ho dic,
eh? Ja us ho dic perquè, clar, he passat èpoques
que, de tota mena, de tots colors, durant aquests
anys, deu anys he transitat en... Us podeu imaginar,
com la vida de qualsevol persona, no? Jo allà,
vinga, vinga... Però perquè a mi m'aportava
i llavors ho he compartit. No has repetit mai?
Mira, hi ha algunes obres que m'agraden molt,
que jo sé que les he repetit, però que sé que
les he postejat fa molt de temps. També soc conscient.
Llavors, sé que dic, bueno, que se sabent -hi
que aquesta la he... Sortirà algun Josep Maria
d'aquests, dirà, aquesta la vas posar ja, has
repetit. Bueno, meravellós, ja m'estic dient,
perquè aquella, per exemple, de Ramon Casas,
les vaig posant, periòdicament, perquè m'encanten,
tota la seva sèrie, totes les seves júlies, que
són meravelloses i que tenien un amor increïble,
que jo ho noto. i m'encanta, m'encanta Ramon
Casas, per exemple. Però, dit això, a veure,
m'ha ajudat la meva marca personal. A veure,
marca personal, que és una expressió que detesto,
però que, en realitat, de la manera en què jo
l'entenc, és que tu el que tens dintre ho dones.
Que això, les xarxes, és el vehicle ideal. Perquè
et permet d'una manera gratuïta, que pot arribar
a gent que ni saps, que inclús si realment molta
gent ho troba interessant, de sobte pot tenir
una rellevància, pot tenir una influència. O
sigui, bé, tot això bé. M'ha ajudat a que d
'alguna manera pugui tenir com a autoritat en
el món de l'art? Et diria, crec que sí. tret
d'aquest nucli dels experts. Lògic, lògic, perquè
també té el valor que té, no? I no em fa experta.
Ara, a mi m'aporta molt, això ho tinc clar.
En relació a la meva organització, mira, la meva
organització, t'haig de dir que, clar, nosaltres
som una empresa... No sé per què parlo baix,
com si estiguéssim aquí mirant... No ens atira
ningú, tranquil·la. És com quan et truca algú
que està a la biblioteca i tu li dius, li parles
baixet, i dius, no, tio, que tu no estàs a la
biblioteca, està ell, saps? No ho he passat moltes
vegades. Efectivament, efectivament. Però el
que volia explicar, que... No sé si és controvertit
o no, però explicaré la realitat. Jo, que treballo
en una empresa que està a la borsa de Londres,
que som 70 .000 o 50 .000 professionals de tot
el món, clar... Són la mena d'empreses que no...
La singularitat dels seus directius és complicada.
És complicada. Llavors, jo sí que és veritat
que he tingut un perfil diferent, que he utilitzat
les xarxes socials perquè m'han semblat superinteressants.
Jo crec que al principi, dintre la meva organització,
podia generar una incomoditat perquè no es comprenia
molt bé el que feia. Però ara... després de molt
de temps, és veritat que he acabat encaixant.
I alhora, doncs, de treure el llibre, per exemple,
a mi em va generar una miqueta de... Bueno, ara
ja seré la rara de l'empresa directament, no?
Què faig escrivint un llibre d'art, arquitectura
i ciutats, no? Doncs us haig de dir que crec
que ho han acabat entenent. No és automàtic,
no passa al 100 % de les vegades en el món corporatiu,
però jo ara sí que sento que la meva diferència...
Ha aportat. Ha aportat i s'ha reconegut que
aportava. Després de transitar per unes etapes
que jo sabia que... En fi, que no entenien res.
Aquesta és la veritat. Ostres, però és curiós
perquè el contígol que poses és molt... segur,
vull dir, no és polític, no és que diguis estic
defensant la tauromàquia, saps? No, no, el cas
dels posts és veritat que és un divertiment o
no, però és veritat que he fet moltes altres
coses. Clar, però potser el tema aquest d'estar
associada, estar al bord de tal cosa, vull dir,
el patronatge... M'he ficat en mil jardins,
mil, mil, i durant una època escrivia articles
comentant coses d'actualitat, en diari i tal,
llavors, bueno, doncs això també de vegades,
clar, posicionaments que poden tenir una lectura
política. Segons com expliquis la crisi de Rodalies,
ja és un posicionament polític. Per exemple,
si estàs a favor o no de l'ampliació del Prat,
és també un posicionament polític. Pot tenir
aquesta lectura. Llavors, mira, el corredor mediterrani
potser és de les úniques coses que tots els que
vivim al Mediterrani estem a favor. És difícil.
Però l'ampliació del Prat no és gens obvi. Ni
molt menys. De fet, genera molta divisió i els
partits polítics estan clarament en un cantó
o a l'altre. Aquestes són les coses que potser
han sigut més difícils de digerir en un entorn
corporatiu. Aquesta és la veritat. Bé, puc fer
un incís? És que se m'ha quedat abans, quan
estàvem parlant de les ciutats, i m'he quedat
amb ganes de comentar -ho. Tira, tira, sí, sí.
És que, a més, és molt oportú, perquè són aquestes
coses que no puc explicar a ningú, perquè, si
no, després no em conviden als sopars. Són aquestes
converses que tinc aquí, generalment, amb vosaltres.
De fet, aquesta, i ara et sonarà, perquè la veiem
tenir amb el Joan, en un esmorzar de forquilla,
baixant, caminant, i és que comentàvem que...
I això és una anècdota. Que, per exemple, si
tu portes una persona als 90... a Barcelona,
i ara faig un canvi radical de tema, en realitat
agafo el que deia abans, miraria la ciutat i
possiblement no la veuria molt diferent. Hi hauria
cotxes, hi hauria taxis que passen, autobusos,
senyals, no sé, pantalles publicitàries, possiblement
hi haurien alguns més leds que s'han posat per
allà, però realment la ciutat no ha canviat gaire
en els últims 30 anys. Si t'ho poses, els cotxes
són més rodonets i tal, està bé, sí. Però en
canvi, si donessis un mòbil... al·lucinaria amb
el món virtual que hem creat, és a dir, hem creat
literalment un món paral·lel que al·lucinaria
amb la profunditat que té i que hi hagi gent
que passa més hores, i crec que és una afirmació
molt segura, vivint en el món paral·lel digital
que hem creat, que no en el físic que tots toquem.
Dit això, jo quan passéssiu per la ciutat, i
portant -ho al tema de la bellesa... Em sembla
un panorama horrible. Jo només veig cables de
fibra penjant, tovaries podrides, senyals que
s'estan caient. En canvi, veig una obsessió
perquè el padding de l'input del text àrea que
acabo de crear tingui 43 pixels. I que si en
té 45, o sigui, tio, hi ha un board meeting dient
que què està passant, que estem perdent un 2
% de revenue perquè aquest botó no està on toca.
És a dir, que estem composant una quantitat d
'esforços increïbles en crear un món digital...
quan, en canvi, estem descuidant d'una manera
brutal el món físic, i a mi la ciutat no em sembla
bonica. Jo, per exemple, vaig caminant, aixeco
el cap i veig... No veieu aquelles coses de fibra?
Sí, no, no, això... Això què és, això? Ens queda
poc per ser tailàndia, en aquest sentit. No,
és que... La meva pregunta és... Però és conveniència
versus estètica. Suposo que són dos camins que
estan molt separats. Jo optimitzo per la conveniència
de la meva vida sempre. No entenc el valor de
l'estètica. Però és veritat que de vegades dius,
hòstia, segurament la gent ho valora. No vol
veure aquests cables aquí. On va aquesta pregunta?
És a dir, de la mateixa manera que m'he entès
molt bé que... optimitzar l'espai digital fa
diners, és a dir, l'optimització de les interfícies
resulta que quan tu poses tràfic allà, el fet
que estigui 40 píxels més amunt o més avall té
un impacte, la teva quantitat de resultats important,
i per tant la gent hi posa una atenció molt important.
No veig que sigui tan evident la traslació de
dir el bonic fa diners en el món real o no, perquè
costa més fer les coses boniques? Per què jo
tinc que veure aquella merda de cables de fibra
o les tovaries podrides que passa cap al carrer?
Com et molesten els cables, eh? No, i saps què
em molesta molt? Els aires acondicionats. Això
em molesta molt. O sigui, els aires acondicionats
són les màquines més lleiges que jo he vist en
el planeta. Per què me les tens que poso a la
finestra? Contrapunt als anys 90, que vam eliminar
els... Com es diu això, tio? Les antenes que
tenien cadascú al seu balcó. El canal... El satèl·lit
digital. El canal plus, no? Sí, sí, sí. Bueno,
a poc a poc, suposo. Estic d'acord, això ha
sigut un bany per la humanitat, però, en canvi,
els aires acondicionats, jo crec que hem anat
menys. Clar, però Barcelona... Se'n té molt
regulat, per exemple, edificis històrics, no
pots pintar el marc de les finestres, ha de tenir
el mateix color que el de la façana, perquè si
no et pot caure una multa. Jo vivia en un i estava
fet caldo, i jo deia, vaig a pintar -ho, i em
van dir, no, que et caurà la multa. Però és que
està fet merda. Però a mi això em sembla, el
concepte aquest de dir, no, em preocupo, no sé,
que no em funcionen els rentaplats, si tinc la
casa en flames, no? És a dir, tio, el marc de
la finestra, si m'importa una merda, o sigui,
tu estàs veient com està el carrer i... És més,
a l'edifici històric que vivia jo del 1927,
me'n recordo... Tots els cables per allà penjant.
T'estàs preocupant perquè aquesta finestra no
d'allò, però tinc els cables de no sé què, tinc
un veí que té roba penjada per allà, que no podia
estendre roba al balcó, tampoc, perquè també
estava arreglat. Però em queda clar que els hipersensibles
sou vosaltres, perquè us hi fixeu molt. Jo tinc
hipersensibilitat. Jo tinc obsessió pel detall,
però ja està. Això és meravellós. Et contesto?
Deixa'm que faci un petit rodet. Jo he fet una
pregunta absolutament hiperbòlica. Pots agafar
-la per on vulguis. No, que era culpa meva. El
Marc, per anar de Barcelona a Lleida, passa per
Helsinki. A veure, permeta'm que et faci una
petita declaració. És a dir, val la pena cuidar
la bellesa de les coses? Té sentit econòmic...
a nivell de portada, d'alguna manera? Claríssimament,
sí. Mira, hi ha un concepte que a mi em sembla
molt interessant, que... Jo li vaig sentir, o
sigui, a qui li vaig sentir és a Roger Scruton,
que és un pensador britànic que va morir fa un
temps, que parlava de les belleses mínimes i
com impactaven en la nostra qualitat de vida.
Què és una bellesa mínima? Doncs la quotidianitat,
les coses que es fan amb cura i que et poden
fer una vida millor. I deia, a veure... Si tu
pares una taula ben parada, amb els coberts rectes,
ja, posem el luxe d'unes flors, posem que la
taula, o sigui, que tot sigui agradable, és que
no té per què ser car, no té per què ser una
cosa luxosa, sinó posar -hi una mica de cura,
perquè si... Un amic et convida a la festa del
seu aniversari i saps que seran els seus pares,
que serà un entorn una mica formal. Per què no
tries, si aquell dia et poses una camisa o una
altra, és a dir, tenir cura d'aquests petits
detalls millora la vida i et fa, d'alguna manera,
demostrar respecte al teu entorn. Si esperes
algú a casa, doncs... La neteges si està desordenada,
si està desendreçada, aquesta mena de coses són
importants. La deixadesa que estàveu descrivint
d'aquests cables, és per mi el contrari a la
civilització, és el contrari a fer -nos la vida
agradable, perquè és perfectament habitable.
Mira, jo... Hi ha una cosa de la pandèmia que
a mi em posava molt nerviosa, que és que quan
es van habilitar tantes terrasses al carrer,
per tal, doncs, de que ja quan van començar a
obrir els establiments i tal, ostres, aquella
deixadesa de les jercibergrogues... aquella manera
en què es va ocupar l'espai públic, que era
necessari ocupar -lo, però de qualsevol manera,
sense tenir en compte la bellesa, ostres, a mi
em posava malalta. I us haig de dir que aquí
també hi ha un posicionament polític, de vegades,
que és que la bellesa, tenir cura d'aquestes
coses, s'ha identificat amb posicions conservadores
o amb posicions aristocràtiques, burgeses, coses
com si fossin accessòries. Jo dic... Però si
ens fan agradable la nostra vida, què més dona
posar -ho tort que posar -ho recte? És a dir,
tenir una mica de cura, i màxim en una ciutat
que, honestament, està a l'ADN d'aquesta ciutat,
la bellesa. És una ciutat extraordinàriament
vella. pel litoral, pel mar, per la llum, per
la nostra arquitectura, per com són els carrers,
perquè vam tenir la sort que Cerdà ens va fer
l'Eixample. O sigui, hi ha tota una sèrie d
'artistes, creadors, arquitectes que han posat
el seu talent en aquesta ciutat. L'hem de respectar.
No han d'haver -hi cables. No, teniu tota la
raó. I m'encanta que us molesti. El problema
és, i per mi és un símptoma de decadència, és
quan no et molesta, quan t'és igual si les jerseys
són lletges o maques, si està posat en cura o
no. És que això és... Mira, el Sánchez Ferlosio,
que no és sant de la meva devoció especialment,
però tenia una frase meravellosa que deia...
Algo així com... Al tanto, amb la lletjor, perquè
és la porta de la decadència. I és veritat, quan
ja tot t'és igual, quan reps un amic i tens
els calçotets encastats a terra, al sostre, on
sigui, perdona, és que ja t'és igual tot. Però
no. La civilització és cuidar les coses. Perquè
és respecte. Anem a posar les cartes sobre la
taula. Quan jo he conegut l'Anna aquesta tarda,
li he dit que anava amb xàndal. La primera cosa
que li he dit. I quan ha dit això... La primera
cosa que li he dit. Lo dels calçoters en castells
al sotre, he pensat, qui ha estudiat informàtica,
tu o jo? Mentre estava explicant el relat de
Nadal, el dia que el tio de Nadal va mal vestit,
estava pensant, ai, Marc, mal dia estriat avui
per portar -te un xàndal. És que estava plovent.
I com que no us veu, com que no us veu, doncs
jo... No em malinterpreteu, eh? Una cosa són
les jerseys grogues, l'altra és... Un xandall
que està estupendo, jo he vist el xandall, està
meravellós. No, però mira, de fet, és un punt
molt interessant, perquè hi havia una pregunta
que teníem preparada, que era aquesta, és a dir,
històricament, el fet de coses boniques i no
pràctiques era una cosa que s'havia reservat
per l'elit, no? Tu veies els palaus, hòstia,
eren imponents i tal, però a part, podrien ser
més o menys pràctics, demostraven una autoritat,
demostraven una classe, no? Avui en dia, que
hi ha... Fer -ho tot és relativament barat, ràpid,
accessible per tothom. No fer -ho únic, quina
excusa hi ha per no fer -ho únic? És a dir, per
mi, i tampoc són sans de meva devoció, però Apple
és de les úniques empreses que ha dit, escolta,
a part de fer les coses bé, anem a fer -les boniques,
anem a cuidar aquesta cosa. No hi ha tantes empreses
que facin això. A nivell de software, ara, per
sort, s'està posant que no et facin sengar els
ulls, ja és un estàndard. Abans potser era un
estàndard, ara ja és com un no, no, es queda
de ser... estèticament perfecta. Però aquest
bonic versus conveniència sempre han anat molt
separats, han divergit molt. I és una pregunta
potser pels dos, eh? És a dir, com veieu, si
ara és el... Quina excusa hi ha per no fer les
coses que també compleixen amb uns rigors estètics,
no? Però jo veig que no passa, eh? Perquè l'altre
dia em van convertir un fil del Reina Unit que
era com... Saps allò com... Com es feia abans?
Que era com codo culo, saps? Que no sabia què
era, doncs ara és prisión o escola. I jo els
posaven com dos i... No, no, i era un fil on
sortien diverses coses i deia si era presó o
escola i no ho tenies molt clar, eh? Estic segur
que a veure. Perquè les presons serien de Suècia,
no eren les presons aquestes del Salvador. No,
era del Regne Unit. No sé, em sembla curiós,
però... Regne Unit podríem parlar, vull dir.
Regne Unit podríem posar menjar de restaurant
o menjar de presó, també, o d'hospital. És que
les presons també han de ser maques. Val. Clar,
clar, clar, clar, clar. No, sobretot... Sobretot,
a veure, és que... no hauria de ser contraposat
allò útil amb allò vell. No, no. Hem d'aconseguir
totes dues coses. Sobretot, però no és com una
pose aristocràtica, sinó perquè és que realment
impacta la nostra qualitat de vida. És que ho
penso sincerament. Llavors, jo crec que hem de...
No ens ha de ser igual, la llatjo. No ens ha
de ser igual. Però abans no ens era igual. Jo
me'n recordo que vaig fer un tour per Londres
que ens van ensenyar aquelles estacions de drenatge
d'aigua. Algú sap de què estic parlant? Hi ha
com unes estacions de drenatge antigues a Londres
que són com l'equipament més cutre nou. Seria
com l'últim d'això de la cadena de construcció.
I semblen autèntiques catedrals. Abans ens hi
posàvem molt en sèrio, en fer aquestes coses.
I ara la gent les visita i dius... Estàs anant
a visitar una estació de drenatge. d'aigua residuals
del segle XIX. M'agradaria poder anar a visitar
el centre cívic perquè em semblés bonic. I no
pugem aquesta dedicació a les coses. A veure,
hi ha molta lletjo al món, sí, però també s'estan
fent coses molt interessants, eh? No, sí, sí,
vull dir que no vull ser com aquí a l'arquitectura
de l'apocalipsi, saps? Però vull dir, no ho
sé, veig... És clar, és el que tu dius, amb l
'arquitectura s'ha d'anar amb compte. De fet,
relacionat amb la lletjo i l'arquitectura, clar,
no hem parlat d'IA, perquè ja és un tema que
està molt d'això, però dues reflexions sobre
el teu llibre. Una, evidentment, no hi ha res
d'IA allà, el qual s'agraeix, perquè estic
molt cansat de consumir merdes fetes amb intel·ligència
artificial, però l'altra... Em va sortir el
dubte de dir, quan trigarem a veure edificis
dissenyats? Potser ja s'està fent. Jo conec
molt el meu software, però no sé el teu camp.
Ja es fa, això? Es valora menys que el que fa
una persona humana? A veure, clar, fer un edifici
és molt complex, però que hi ha molts processos
del que implica el disseny, el pensar solucions,
etcètera, que ja s'està utilitzant. Hi ha part
descomptat i cada vegada més. Sí? És holístic
o és modular? Només es fa servir en certes parts.
Mira, jo el que he vist és, de moment, en certes
parts, exclusivament. Però, clar, com us passarà
en tots els vostres processos on esteu utilitzant
la IA, que es va menjant terrenys i que cada
cop ho fa millor... Sí, és molt interessant veure
que... De fet, en el món de l'art ja hi ha un
debat enorme amb això, de si és art o no el que
pot fer una IA. Clar, el tema és que agafa...
Tots ho sabem, no? D'obres, d'artistes, que...
Clar, això que... Jo per mi no és art, perquè
per mi l'art, o un edifici ben fet, ha de tenir
una intencionalitat. I la idea crec que resol,
simplement, però que no hi ha una reflexió prèvia.
Aquesta és la meva sensació. Dit això, que ho
pugui fer d'aquí dos dies, també seria possible.
A veure, és que és un moment apassionant. És
un moment apassionant de... Filosòficament em
refereixo, eh? Filosòficament. Però com creus
que trigarem a veure, per exemple, la propera
Sagrada Família feta... No, ho dic perquè...
Tu t'estàs imaginant... Perdó. Clot, també la
Sagrada Família. I com que el dia següent...
Mira, un hot take per tancar això. La Sagrada
Família i jo tenim una relació molt controvertida.
Jo he crescut als voltants de la Sagrada Família.
Ostres, que interessant. Sempre he estat a quatre
carrers de la Sagrada Família i sempre veia la
façana que tots coneixem l'antiga. Quan vam
fer la nova... Jo ara, en retrospectiva, penso,
sembla que l'hagi fet la primera ia que va aprendre
a dibuixar i, sap greu, la trobo horrible, la
trobo horrenda. Saps aquella ia que et feia les
mans amb set dits i tot això? I llavors, clar,
dic, entre això i una cosa que potser una ia
ho faci molt millor, jo sé que segurament aquí
estic quedant fatal, en aquest sentit, però quan
triguem a veure un gran referent arquitectònic,
mundial, que la gent es desplaci per anar -ho
a visitar... que ho hagi conceptualitzat una
ia. No, no, és superinteressant. No tinc resposta,
però pot passar. Pot passar. A veure... És molt
difícil fer una Sagrada Família per ella. Encara
estem lluny. Ara, en el món de l'art, ja hi
ha aquest plantejament, no? I els autors, vosaltres
ho sabeu, que ara estan en el debat de dir, ostres,
jo com protegeixo el que jo he creat si ara es
pot agafar així tan fàcilment i crear una cosa
que parteix de les meves idees i de les meves
reflexions i de tot el que jo soc. Bueno, debats
apassionants que encara no sabem com resoldre.
Anna, tenim una pregunta del convidat anterior,
que ens l'ha oblidat, amb sort que l'ha deixat.
És que t'ho anava a dir, la pregunta del convidat
anterior... És que estem parlant de coses molt
interessants. Pregunta del Carlos. Bona tarda,
Anna. La meva pregunta seria, tu que ets una
especialista en ciutats i en real estate, quines
oportunitats identifiques? Quins maldecaps hi
ha en aquest moment a la ciutat on tu penses
que la tecnologia podria ajudar a resoldre? Vamos,
o sigui, amb moltíssimes. Està fet la tecnologia
i està ajudant a resoldre moltíssimes coses.
I gràcies, Carlos, per aquesta pregunta que uneix
els dos mons, del que sou, d'on sou i d'on
treballeu, i el meu. Però... Ho he dit una miqueta
al principi, no? O sigui, el món immobiliari
està desitjós que el món de la tecnologia entri
i, de fet, ja hi ha moltíssimes PropTech que
estan actuant en totes les... en tots els trossos
de la cadena de valor immobiliari i ens estan
fent la vida molt millor, molt millor des de
tots els punts de vista. I us diré que aquest
gran drama que tenim com a societat que és facilitar
l'accés a l'habitatge... De la mateixa manera
que he dit que sense rodalies no ho resoldrem,
també us dic, sense tecnologia tampoc ho resoldrem,
perquè la mà d'obra que històricament ha estat
dedicada al món de la construcció cada cop és
més reduïda perquè la gent no vol treballar.
fent una casa. Llavors, tots els processos d
'industrialització que ja estan en marxa, però
que estem a les beceroles. Tot això s'ha de
generalitzar molt més i a la llarga abaratarà
costos, ara no perquè s'ha de fer totes aquestes
inversions, però a la llarga ho farà productes
molt més barats, però sobretot en molt menys
temps, perquè necessitem produir molts més habitatges
d'una manera també molt més segura. En fi, em
podria allargar molt més, però gràcies, Carlos,
però sí, per descomptat. O sigui, moltíssimes
solucions pot aportar la tecnologia tant al món
immobiliari com al món de les ciutats. Doncs,
Anna, moltíssimes gràcies. Ja sé que la teva
empresa no vol que et dediquis a la política,
però si mai t'hi dediques, tens el nostre vot.
Gràcies a tots dos. I jo també us votaria si
us presenteu. Ho tinc feliç. Fes en compte amb
el que desitges.