Ens ha de dir alguna cosa. Isòdic, necessites
per entendre que això vol dir que està gravant.
És que és facilíssim. És que està vermell, està
gravant. És que és facilíssim. El vermell és
que sí. Bueno, el vermell, no sé, jo sempre he
après que el vermell és prohibit passar. I és
perquè et penses que es posa vermell. Per això,
no ho sé, no ho sé, no tinc ni idea. Jo soc un
boomer per moltes coses. Soc un boomer que va
néixer molt tard, saps? Vaig tard als llocs.
I per coses com aquesta no tenim Instagram, per
tant, no... no ens poden taggejar, no podem veure
les stories o els shorts o els reels que pugui
estar posant la Mariola, que no sé exactament
per plataforma quina és la terminologia exacta,
però... Però tu sí que tens Instagram, no? Sí,
tenia un Instagram... Jo tenia, i el feia servir
molt, després el vaig cansar, vaig dir, estic
una miqueta cansat ja d'aquesta filosofia, però
després vaig crear un grup de música, vaig dir,
m'anirà bé pel grup de música, i el vaig reviure.
Però ja només poso coses polítiques, que vaig
fent repost de coses, però ja no poso res meu.
Doncs heu de fer trànsit cap a YouTube, i per
fer trànsit cap a YouTube s'ha de ser a tot
arreu, per portar tothom cap a YouTube. Abans
li deia que, com t'ho he dit, que érem l'antimanual
de les bones pràctiques. Jo crec que tot el que
es pot fer malament per comunicar, que tens un
podcast, És el que fem nosaltres. O sigui, fem
tot el que es consideri una mala pràctica. De
fet, no sé ni com ens vas conèixer. Tinc curiositat.
Ai, és que a veure, jo crec que era una època
que estava fent com un repte. Em sona que corries
amb una cinta. Sí, què feia? Cada dia, o sigui,
corria i un podcast en català. I cada dia del
món recomanava. Vaig aguantar 49 dies. Cada dia...
No, bueno, corria no, caminava, però també feia
cinta. a casa i així, i llavors recomanava un
podcast. I clar, o sigui, en català, el que va
molt bé, si escoltes i consumeixes contingut
en català a la xarxa, és que el contingut en
català et ve cap a tu, perquè els agorimes de
seguida ho pillen. I aleshores, no sé, em vaig
topar, no vaig fer recerca, vull dir que sense
fer feina vaig aconseguir trobar el vostre podcast.
Quants dies va durar aquest repte? Perquè podcast
en català n'hi ha molts, però de qualitat, encara
n'escoltes activament algun d'aquests? A veure,
el tema el vaig fer per veure si hi havia molta
cosa i podia anar fent. El repte, en principi,
volia fer 100 dies per agafar un bon hàbit de
fer exercici cada dia, però ja et dic, em va
agafar una angoixa quan vaig arribar al 49, però
no per buscar podcast, que en tenia molts més,
eh? No, no, no, i tant que n'hi ha. N'hi ha
moltíssimes coses, eh? N'hi ha moltíssimes,
però el que trobo que en català... sempre, i
justament això ho comentàvem abans de començar
a gravar, que és el de fins a certa generació
li donem molta importància a la qualitat d'àudio.
I precisament una de les coses que em rementa
dels podcast en català és que la majoria tenen
un àudio pèssim. No treballen gens l'àudio.
Tothom grava des de l'armari de casa seva, amb
sort, i diu, hòstia, alguns podcast són molt
coneguts, hi ha gent que parla molt bé i tal...
i no cuiden gens l'àudio, i jo no puc amb això.
O sigui, deixo d'escoltar els podcast per això.
Saps què? Vols que et digui una cosa? Que segons
qui, que podria tenir un bon micro i podria fer
-ho bé amb bon micro, ho fan una mica per postureig,
perquè no quedi perfecte. O sigui, jo crec que
té una qüestió de format. O sigui, a les xarxes
socials, com més perfeccionista és i com més
bonic és tot, més institucional sembla. I més
et tires cap enrere. No, però jo parlo de gent
que no té xarxes socials, que són dels antics,
els primers podcast... No, però en aquest cas
és perquè no estan professionalitzats i perquè
no controlen i perquè no tenen tampoc la disposició.
Ara, amb un micro que no cal que costi molts
diners i una mica d'enginy pots aconseguir bona
qualitat i fins i tot ara amb una IA que tu normalitza
tot el som un segon, vull dir que ara ja no hi
ha excusa. I penso que a vegades la gent... És
veritat que hi ha molta gent que no té el llistó
de sentir coses amb bon so i professionals. I,
clar, els que ens dediquem fa temps al so, per
nosaltres és una aberració, però també entenc
que hi ha una mica d'això, eh? I a les xarxes,
de vegades, a mi els vídeos que em funcionen
més són els que estan més ben fets i que estan
més en plan, va, saco, he tingut una idea, haig
de dir això ja. I ho dic, i gairebé a vegades
ni el subtitulo, i aquest té més èxit aquest
que no aquell que m'he treballat, un guió i
no sé què. Jo si ho trobo, ho veig i ho compro
per cert tipus de contingut, contingut més forma
curta. contingut que dius m'ha vingut ara que
és molt més visceral de dir ostres ara com a
reacció tal cosa i té inclús un component temporal
que dius l'he de llançar ara i vull que sembli
orgànic mira m'ha agafat estic en una conferència
i gravo aquí la conferència però quan tot el
teu contingut és així llavors ja es dilueix com
que baixa la qualitat del podcast és a dir jo
crec que per coses puntuals si nosaltres ara
diéssim anem a gravar -ne un al mobile i el gravem
allà i amb el soroll i tal Però, bueno, és un.
Però quan tot son, que em molesta el soroll,
ja deixo, deixo d'escoltar. No, no, és veritat.
I, de fet, els podcasts que jo vaig recomanar
vaig tenir una mica aquest el filtre, no? O sigui,
jo, si era un podcast que ja estava gravat, amb
segon pla, amb sorolls i tal, és que ja passo.
O sigui, si a mi ja no m'enganxa, tampoc els
recomanaré, no? I a mi, si està fet amb una mínima
qualitat, realment és el que, bueno, el que valoro
jo també quan escolto. Doncs avui amb aquest
en fem 200, eh? 200, enhorabona, Rodons. Hem
tingut un moment avui de casats, perquè m'ha
dit, saps que avui és l'episodi 200? I pensava
que no te'n recordaries. Literalment és tot
això. He tingut un moment de vergonya, però què
li estàs dient, saps? O sigui que no esteu casats,
saps? Mira, vosaltres que abans dèieu, ui, això
xarxes malament i tal, doncs mira, jo porto malament
el tema de comptar. Des que em dedico al món
de la ràdio, als mitjans i això, mai m'ha agradat
allò que em donin un guió i que digui programa
número 324. mai els he comptat i per tant mai
he celebrat ni els 500 ni els 1 .000 i penso
que m'he perdut festes però per mi és com una
penitència cada dia vull que sigui diferent I
si ho compto, és com un plan. Sembla que sigui
com un empresonament, no? De dir fins quin dia
arriba un número. Sempre he tingut una mania
amb això, eh? El cor de la ciutat, episodi 3
.800. Aquí jo no en trobarà, tampoc, eh? No,
no, no. L'última vegada em va posar a jugar
al Monopoli. Amb qui vam jugar al Monopoli? Amb
el Xavier Capallades, amb el de Parlem. Amb el
Ganyet, què vam fer? Vam fer el de les expressions
en lleidatà. Ah, sí, aquest l'he vist. Ah, i
el dels personatges anglosaxons. O qui seria
la Mariona? Sí? Hauries de buscar qui seria...
Ah, jo tinc. Ja ho tens? Sí. Abans que faci la
intro... Diga -ho tu i així després ja em dóna
peu a que la presenti. Kara Swisher. T'agrada
o no? M'agrada, sí. Déu -n'hi -do. Home, seria
un bon nom per portar pel 200, eh? Vull dir,
amb la Mariola ja hem fet un bon nom, però...
I, de fet, només un punt pel tema dels números.
És veritat que et crea com una certa penitència
el pensar que tens els números aquests de quants
en porto. Però et dona peu a jugar amb certes
celebracions. Quan vam fer el 150 vam dir, anem
a fer -lo en vídeo. Però jo, per exemple, que
he fet els esdeveniments de Startup Grind, quan
fèiem l'aniversari, donava peu a poder portar
convidada o convidada més especial, de dir, mira,
és que és l'aniversari, hi ve més gent, vens
espònsors... Per això t'he dit que m'he perdut
moltes celebracions, per això, perquè no he fet
això. Millor càtering, sí. El que sí que fèiem
durant una època, quan estàvem fent el directe
del pop -up, el que fèiem era, quan arribàvem,
o sigui, estàvem a punt d'arribar, per exemple,
uns seguidors a Twitter, uns seguidors a Instagram,
dèiem, si arribem als 300, entrevistarem els
300, perquè tothom té una entrevista. És bona.
Llavors l'entrevistàvem. Ho haurem de fer pel
Patreon, nosaltres. Quan ho deies, tothom començava
a seguir en aquell moment, perquè volia ser entrevistat,
i fins i tot gent comercial. amb marques i coses
d'aquestes per poder tenir... Et pots sortir
molt malament d'aquesta jugada, eh? No, sempre
va ser... Jo crec que tothom té una entrevista,
sempre va ser molt interessant, eh? A veure,
tothom té una entrevista si tu tens art. No,
però tothom té alguna cosa a explicar. A mi m
'agrada molt la gent. Va, va, va. No pens...
Estic d'acord amb ella, eh? No. És que m'he
trobat molts perfils. Hem de tirar una línia
entre els professionals... I els que no són professionals.
I això s'ha vist, i jo crec que... I t'ho he
sentit dir alguna vegada, com aquesta idea que
ara el fet de ser periodista és només com la
carrera que hi ha darrere la persona que hi ha
al micro, perquè l'Àlex i jo... Enginyers els
dos, oi? Sí, informàtic. Ja veus que som de periodistes.
Però sou comunicadors. Exacte, però és a dir,
periodista ja és només el títol que hi ha darrere
de la persona que comunica, no? Sí. Però malgrat
això... s'ha de seguir tirant la línia i s'ha
de dir els professionals estan aquí i els no
professionals estan aquí. Però si a vosaltres
us interessa la gent o... Sempre tens curiositat
per algú. I tu qui ets? I on vius? I a què et
dediques? I es va estirant del fil i segur que
coses interessants per explicar. Jo segueixo
el podcast de Conan O'Brien, que és un dels
grans stand -up comedy, presentadors de tele,
històrics i tal, i té un podcast que és Conan
O'Brien Needs a Friend, i aleshores entrevista
gent hiper m'agafa. i tant en quant fa, Conan
O'Brien Needs a Fan i aleshores gent que ha posat
una review del podcast el truquen i tenen mitja
hora Li fa preguntes, però clar, fa preguntes
xorres, rius... No, a mi m'agrada. I trobo que
és una cosa que es perd. Cada vegada als mitjans
els fa por que entri gent a l'antena a veure
qui serà, qui no sé què, i sentir -se insegurs
i no saber. I jo penso que no, que la gent ha
d'entrar i explicar les coses. El més similar
que tenim nosaltres és el dia que falla el convidat
o la convidada. a mi no m'ha passat mai amb
15 anys que porto a la indústria però un dia
passarà però tenim gent de públic que perfectament
els podem posar a la taula. De fet, tenim un
mecanisme, és que ara ho he pensat, ara ell li
diu que això és una bogeria, i nosaltres ho fem
sempre, perquè tenim un format alternatiu, que
és una esmorzar de forquilla. Ho fem cada dues
setmanes. Pots venir sempre que vulguis. Allà
jo crec que és un bon lloc per matar els candidats.
Perquè el fem amb l'audiència, en realitat.
Podria venir un desconegut totalment, de fet
han vingut desconeguts, han vingut molta gent
que jo no coneixia. I hem fet bons amics amb
l'audiència. I és un bon format per matar candidats.
presentem la nostra convidada d'avui. Sí, sisplau.
Perquè avui, després de gairebé quatre anys de
podcast, 200 episodis que me n'he donat perquè
jo vull venir escoltant el nostre podcast i jo
consumeixo el nostre propi contingut per després
fer allò de... Ui, això està bé, això està malament,
eh? Però només quatre convidats que han passat
fins ara ens visita la primera periodista, és
a dir, la primera persona que sap alguna cosa
de comunicació. El que n'hi ha d'una periodista?
No, és un enginyer informàtic, també. Si és una
persona que... sap de comunicació, està titulada
Tindrà veu i potser vot en el programa número
200 de Foc a Terra. Des d'aquí diem prou a l
'intrusisme laboral que ens ha portat a gent
com nosaltres a colar -nos al món de la comunicació
i que qualsevol persona amb un podcast o un telèfon
mòbil es gravi fent shorts i digui que està fent
periodisme i comunicació. Igual que una persona
que juga cada dia a Football Manager no podria
ser un entrenador de primera divisió. Periodista
de Trinxera Digital, llicenciada de UAB, amb
el pop -up fent escola des del 2016 a Catalunya
Ràdio, però ens explica tecnologia des de l'any
2003. Premi Donatí, que autora el llibre Felicitat
Digital i cofundadora del primer portal de cites
en català, quedemonline .cat, que encara el Marc
i jo fèiem servir el Messenger, o sigui, no havíem
descobert això, estàvem massa ocupats amb el
Messenger, i el nostre referent tecnològic, no
sé tu, però jo flipava quan podies fer allò de
posar -te offline i parlar -te en offline perquè
així no et veien que estaves online, o sigui
que això és, la llei diu que sí. O sigui, era
tot el que sabíem de tecnologia el Marc i jo
l'any 2003, o sigui que després ens explicaràs
què explicaves el 2003, què corria per allà.
I llavors que això semblava que fos màgia. Va
començar fent bulladins, flash FM, sacsejar,
ràdio 4, que ens ajuda que l'avi Josep entengui
la IA. Perquè sempre, i fins i tot la IA, m'havia
posat l'àvia. És sempre el viatge aquest que
les dones grans són les que no entenen la tecnologia.
Bueno, parròquia focaterrestre, vosaltres, l
'aula Mariola Real, no la de la foto estil curset
images que fem servir ja a cada episodi, s'està
convertint en un clàssic. Avui li he preguntat
per què està el Roger en aquesta foto, que és
el de l'anterior setmana passada. És que no
l'he pogut treure. Jo li deia, treu el Roger,
i no la treia. Reemplaça el Roger. No es pot,
es queda allà. És molt curiós perquè jo l'altre
dia vaig voler fer... la meva imatge amb el xat
GPT i tal, i em va sortir la mateixa imatge que
us ha sortit a vosaltres. I li vaig dir que...
Però que sembli més jove, que no sé què era.
No sé, més prima. M'anava reconvertint, però
no ho vaig aconseguir. Doncs benvinguda, Mariola.
Com estàs? Gràcies per convidar -me, molt contenta
d'estar aquí. Després de 15 minuts de tertúlia
ja, però... I 15 minuts que portàvem abans. I
15 minuts que portàvem abans. De fet, ja que
estàvem parlant del tema de l'intrusisme laboral,
que és... m'estàvem apuntant ja per aquí. Com
has viscut tu aquest canvi de paradigma? Abans
la paella portant pel mànec els comunicadors,
comunicadores, periodistes, etc. I ara qualsevol
flipat amb un mòbil... Pot arribar a tenir més
audiències, pot convertir -me en un MrBeast,
i tinc més audiència que totes les teles de diversos
països sumats. Jo soc una apassionada d'estar
al moment i d'adaptar -me als canvis. Vull dir
que jo ja des que em vaig llicenciar o des que
vaig entrar a Matadepera Ràdio, sempre m'ha
agradat adaptar -me a tot el que hi ha. Vull
dir que jo l'he viscut amb molta normalitat
i naturalitat, i a més a més és que... Com que
ja des del primer moment m'han apassionat molt
el tema digital, vaig veure que era el meu. Jo
ja et dic, parlaves del 2003, que vam començar
a fer un programa d'Espertador amb el meu company,
amb el Joan, a Ràdio 4, que es deia Què està
passant? I vam començar a veure coses... Bueno,
que hi havia moltes coses de tecnologia i que
si dèiem alguna cosa als Estats Units ens avançàvem
a la resta. I llavors ja vam començar, vam crear
també el portal. Vam començar a veure que, ostres,
que jo ja era molt bèstia. Era l'època dels
blogs, que estàvem discutint si el blog anàvem
a ser en català o en G, imagina't. Bitácora.
Sí, sí, bitácora. I llavors, clar, i a partir
de llavors ja... Jo no vull ser una periodista
4x4, em vull especialitzar en el tema digital.
Llavors ja... Clar, si t'especialitzes en el
tema digital... i mires el que hi ha, ostres,
la gent està consumint aquí, va, posem -nos aquí,
fem això, i vulgues o no, també s'ha parlat
de periodisme ciutadà, tothom té un mòbil, però
a veure, no tothom podia fer periodisme. Hem
passat per moltes etapes, i dius intrusisme,
però jo crec que és com una selva amb espècies
molt diferents, que no tots estem al mateix,
o sigui, sí que estem al mateix nivell a l'hora
que la gent ens consumeixi, però en canvi som
perfils diferents, no? I no sé si en els pròxims...
temps a vegades i penso, dic, potser hauria d
'haver -hi com etiquetes, no? O sigui, de llicenciat,
creador, especialista. No, jo, per exemple, penso,
vosaltres dieu intrusisme, jo no considero que
sigueu un intrusisme, persones que sabeu d'alguna
cosa, que jo sempre vaig a favor del talent,
i... i esteu en un lloc i ho comuniqueu, doncs
és compartir el vostre coneixement. Jo no trobo
que sigui intrusisme, això. Prefereixo això,
que no hi hagi un periodisme mal fet. Saps què
vull dir? Algú que digui una fake news, trobo
pitjor. Em referia al tema d'intrusisme perquè,
clar, hi ha sectors que potser estan més regulats,
hi ha carreres que estan més regulades. Tu, si
no ets un enginyer o un arquitecte, doncs no
pots signar certes coses, requereix un paritatge.
en el camp del periodisme segurament deu haver
-hi alguna cosa que tu no pots accedir -hi si
no tens la titulació, val? Perquè, clar, jo vinc
de la informàtica, en la que ja és un dels sectors
que té més entusiasme, però jo sempre he cregut
que és positiu. És a dir, a mi, jo tenir el títol
no em fa ser millor programador que una persona
que no té el títol. Probablement jo soc pitjor
en algunes coses, val? I, de fet, a la meva empresa
fitxem més gent d'AFP que de carrera, val? Jo
recordo quan vaig estar fent la carrera a l'Autònoma,
és una carrera que... O sigui, no té gens de
dificultat. Jo me'n recordo que vaig fer primer
i vaig pensar, aquí o em començo a posar a mitjans
locals o sortiré amb un títol i tindré zero feina.
O sigui, jo ja... Volia tenir el títol perquè
tenia el títol, però l'important era poder estar
als mitjans, començar a treballar. Llavors, a
segon, vaig fer... Ja vaig entrar a Matadepera
Ràdio, a la televisió de Terrassa TV20, ja vaig
fer un micro obert, ja vaig començar a fer bulletins
a Flash FM mentre feia la carrera. Perquè veies
que sense tenir pràctica no podies arribar enlloc.
Aquest és un discurs bastant contemporani, eh?
Vull dir, això és una cosa que pensem molt ara,
però abans era molt... Tens el títol, estàs ja
fet per la vida, ja. Jo vaig tenir -ho claríssim
i llavors vaig estar com fent paral·lelament...
Feia bulletins de 6 del matí a 8, llavors m'anava
a la facultat. Vull dir, això vaig estar fent
tota la carrera així i ho tenia molt clar. I
després també una altra cosa que vaig tenir clar
és ser periodista. Ara la Ia m'ha donat la raó,
per cert. Spoiler. Però vull dir, ser periodista
sense especialitzar -te en res... O sigui, no
té cap mena de sentit. Ara mateix, per exemple,
un titular o un resum te'l pot fer la IA. Llavors,
si tu no tens més coses, o sigui, és que se't
dilueix molt el teu lloc en aquest món, diríem,
de comunicador. Clar, veient el que dius tu,
que comences Ràdio Matadepera i fent una miqueta
d'analogia o paral·lelismes amb altres grans
comunicadors i comunicadores d'aquest país,
que veig que van començar al seu poble, no? Sí.
Versus, hi ha l'altre camí, que és el de...
entro a fer pràctiques de becària o becària TV3
i has de menjar molts anys allà per després poder
tenir una secció i tal. Què és millor, ser Cabeza
de Ratón o Cola de León, en aquest sentit? Jo
crec que les emissores locals són, o sigui, són
escola de ràdio total, i que potser la digitalització
els ha fet que perdessin, diríem, força humana,
perquè un cop es van digitalitzar totes, llavors
ja eren els programes que ja tiraven música sense
gent. Al principi sí. Llavors, ara sí que és
veritat que... que ha perdut una mica de força.
A les emissores locals no hi ha tanta gent treballant.
De fet, col·laboràvem, perquè a Matadepera
Ràdio era escola de ràdio que ha sortit moltíssima
gent coneguda, però allà ningú cobrava. Anàvem
allà a fer coses per passar -nos -ho bé i jo
presentava un programa de presentar música, de
fet vaig fer un sobre el poble, però avui ho
fèiem... perquè ens agradava, o la festa major
ho cobria amb uns quants que érem amics, el Piramàs,
l'Ostrell, l'Escapa, bueno, tots érem gent
que estàvem allà fent coses, no? I jo crec que
s'ha de fer com més pràctiques millor abans
d'estar en l'entorn laboral i les escoles.
Les emissores locals són escola de ràdio total,
que és on aprens realment, no? Però per muntar
sobre l'argument de l'Àlex, que estàs creant
l'argumentari perquè nosaltres deixéssim de
fer el programa demà, o sigui... No, perquè,
clar, la nostra localitat és Barcelona, saps?
No, però vull dir que estaves petant els amateurs
ja d'entrada i pensaves, calla, noi, perquè...
Si poguéssim fer la ràdio Sant Ramon, val, un
estiu a Jam, però clar, vull dir, no és el cas,
saps? Clar, clar, Barcelona és difícil. No, però
n'hi ha de barris. No, però tens la ràdio al
Clot, segurament. I algunes d'il·legals també
hi ha. Sí, sí. No, però això simplement el que
és... Ràdio de barri. O sigui, per parafrasejar
-ho a mi, el que estàs dient és que el coi de
botella s'ha mogut de la creació a la distribució.
O sigui, abans crear era molt difícil, és a dir,
perquè no tenies una estació de ràdio. El problema
és que ara, si vols fer les pràctiques, el problema
ho tens perquè et descobreixin, no? Perquè si
alguna cosa ho tens és com sobrecreació. Ara
és molt bo, perquè, per exemple, la TV Ràdio,
el problema que tenim ara és que la gent... O
sigui, no vol sortir en directe, vol venir a
fer un podcast a la ràdio. I dius, no passa res,
o sigui, vosaltres el graveu, però també estigueu
sortint per antena. O sigui, la gent està descobrint
la ràdio en directe a través del podcast, sabeu?
És que és molt estrany, això. Saps? La gent més
jove que diem, ostres, ja no hi ha tants col·laboradors,
perquè ells volen un estudi per gravar un podcast.
I dius, no, no, però és que... També és xulo,
no? Estar fent alguna cosa i que estigui sortint
en directe, com ara estem sortint per YouTube,
però per la FM, saps? Tu precisament ho has mencionat
abans que les coses que estan massa elaborades
potser ara ja et generen uns rebuig. És a dir,
hem passat, segons la teoria pendular que apareix
a cada episodi d'aquest podcast, que hem anat
a una època de... passava molta distribució en
la qual l'única manera de diferenciar -te era
pujant el nivell de la qualitat, llavors ja anaves
a posar un vídeo de puta mare, m'agafo una persona
que m'editi, els refino moltíssim, faig els
microtalls aquests, i quedava massa editat, i
de fet hi ha alguns podcasts que els he deixat
d'escoltar perquè són massa pam, pam, pam, pam,
pam, pam. I trobo a faltar aquests que diguin
que tinguin ems, ums, silències incòmodes, o
coses allò que s'han de tallar. I ara la teoria
pendular diu, no, no, també tornarem a... No,
vaig a veure què s'està fent en aquest moment,
no? Hi ha allò que es va gravar fa 3 anys, doncs
jo ho escoltaré, no? Jo crec que... Hi ha un
valor. I ara també, ara començarem a voler, i
ara ja s'està notant, que tothom es pensava
i diu, oh, l'era TikTok, tot ràpid... No. La
gent vol escoltar gent especialitzada explicant
continguts i contrastar i poder tenir informació
i si el podcast dura... tres hores, hi ha gent
que escolta aquelles tres hores. Vull dir que
a vegades som molt simplistes a cop de titular,
i tot és compatible. Si és un contingut interessant,
ben fet, i que t'aporta a algú, i tu formes
part d'aquesta comunitat i t'hi sents, o sigui,
el consumeixes, sigui curt, llarg, o com sigui.
Però jo sempre aposto amb la credibilitat a llarg
termini, que no a lo bèstia, no? I aquest és
aquest punt... O sigui, com que tothom està al
mateix nivell, és igual qui hi hagi darrere,
si un periodista o una organització o una empresa,
és igual. O sigui, no veus com que les conseqüències
a segon ordre d'això... És a dir, mira, posa
un exemple. O sigui, jo el 2018 -2019 portava
el producte d'una companyia que ja no existeix,
que es diu Gamestry. L'Àlex la coneix bé. Sí.
I allà em vaig adonar d'una cosa, entre moltes
altres coses, que... Vam donar com en un micro
els creadors de contingut de videojocs. I com
que jo no soc programador, però a les èpoques
estava programant el producte. Algú més que un
micro també donàveu, em sembla? Donàvem coses.
Llavors... Per favor, deixem -me concentrar -me.
En fi, el que t'estava dient és que... És que
és molt dolent amb mi, l'Àlex. És que no em
tracta bé. Què et deia? Ah, sí, que aquesta gent...
estava més per la pasta que li donàvem nosaltres
per donar -los el contingut que no pas per l
'impacte que tenien socialment amb l'audiència
que capitalitzaven. Tenir una audiència, xeguen.
I allà és on em vaig adonar que era molt d'hora,
era 2018, 2019, llavors, encara no havien explotat
aquests podcast de 3 hores que tenen una... No
ho sé, Jordi Wild de la vida, l'altre dia vam
dir que era Joe Rogan català, aquest tipus de
coses. Jo el que em pregunto és... Les conseqüències
de segona hora d'això és que quan aquesta gent
s'adoni, i que jo crec que s'estan adonant,
del poder que tenen, no veus que això salta o
es posa al llit amb sectors que possiblement
no són els que corresponen? Exemple, ja comences
a sentir, jo què sé, Andrew Huberman als Estats
Units que corre per la campanya de president,
per dir alguna cosa. Ell ho ha desmentit, però
hi ha el rumor i estem allà. Bueno, Donald Trump...
Joe Rogan... Clar, ha fet campanya per donar
el Trump, per exemple. Tu això veus que és el
que ve després, no? A veure, el tema... A mi
el que em preocupa més d'això és el... crear,
o sigui, gent que està creant com una opinió
o que no hi ha criteri, no? O sigui, més que
res, jo el que sempre em preocupa és la gent
que ho consumeix, això, no? Perquè tu, quan un
cop tens ja formada la teva idea o el teu ideari
i tal, més o menys pots contrastar, perquè tu,
durant... No sé, jo, per exemple, a la facultat,
durant les èpoques de carrera, et deien... pots
anar amb un diari sota el braç. Has d'anar amb
cinc diaris, encara que alguns estiguin en contra
del teu criteri. Però tu, quan veus diverses
fonts, el que fas és tenir un criteri. I ara
el que està passant és que molta gent només vol
escoltar coses de la seva pròpia bombolla, no
vol sortir d'aquella bombolla i sense contrastar
ni res, o sigui, van a pinyon cap al que diu
un creador, un influencer, el que sigui, no?
I clar, els algoritmes que polaritzen, que tanquen
bombes, o elles molt heavies, perquè ara és veritat.
O sigui, no tens color. Ens pensàvem que estaríem
en un internet global i el que estem és en un
internet totalment segmentat, que només veus
quatre coses, no ho veus tot. I aleshores això
sí que és preocupant i això és el que... s'està
intentant canviar, però clar, s'està intentant
canviar amb els algoritmes que polaritzen. Per
tant, si ara hem viscut de moltíssims creadors
d'ultradreta i tal, ara l'esquerra ho està
intentant fer amb les mateixes maneres, però
de forma molt barruera, no? Que és molt evident,
no? I llavors, clar, on quedem? Els que estem
al gris? Els que estem per allà al mig, intentant
tenir un cert criteri que vulgui vetllar per
les persones, per l'ètica... ens quedem una
mica en plan tu no, això fora, perquè això l
'algoritme no ho vol, que hagis d'argumentar
tant i que t'hagis d'explicar tal qualsevol
cosa. Llavors ara estem en un moment molt complicat
i sobretot gent, mira, fins i tot els de 20 anys
potser s'han salvat, però els que venen darrere
dels de 20 anys... Hi ha moltes coses que, clar,
ja no han consumit ni mitjans ni res, és a dir,
que tota la informació que tenen ja ha estat
amb el creador que han apostat. Només a bombolla,
clar. A més, o sigui, no tenen com color, no?
Llavors, jo sempre dic, perquè faig moltes xerrades
amb cases, amb famílies i això, no?, dic, ostres,
l'única oportunitat és que comencem a parlar
i trencar bombolles, no? Que a les cases també
hi ha, cadascú està a la seva bombolla digital,
doncs començar a compartir contingut entre nosaltres,
o explicar, hòstia, heu vist això? això, ai,
no, no, jo no ho he vist, i què et sembla això?
Perquè, si no, o sigui, cadascú s'educarà com
a la seva bombolla, i és molt perillós, això,
no? És que abans, el tema de bombolla, o sigui,
el canvi de paradigma que hi ha hagut, que és
una cosa sobre la qual tampoc tinc una opinió
formada, eh?, però tu vies en la bombolla perquè
a casa hi havia, i parlo de fa molts anys, jo
no ho he viscut, això, però hi havia un canal
de tele que et deia el que hi havia, i aquesta
era la teva bombolla. Abans, inclús, era l'església,
o el que deia la família, punto pelota. O sigui,
tu havies de fer un opt -out, no?, havies de
sortir d'això i dir, no, no, vaig a buscar...
a veure si hi ha veritat fora d'aquesta bombolla.
Avui en dia és pitjor perquè des de la ignorància
tu tries entrar en bombolles. Et crees un compte
nou i a qualsevol xarxa social que agafis, però
clar, jo els que tinc més recent, Twitter, Instagram,
entra i et diu, aquí hi ha els perfils que són
els més populars i quan tu ja has clicat en un,
ja l'has cagat. Perquè si tu has clicat en...
Obama, per dir alguna cosa, sí, els següents
seran candidats demòcrates, Estats Units, però
com que hagis clicat al primer, un Joe Rogan,
Andrew Tate, el que sigui, ja et fiquen aquesta
bombolla de la dreta, la atmosfera que parlàvem
l'altre dia, ja només tindràs aquesta gent.
És com una ignorància digital per a l'acció.
Jo estic a favor de consumir tot això, perquè
jo ja tinc un criteri format, però el problema
és que si no tens aquest bagatge, i clar, llavors
tampoc... no ho podem deixar tot, aquesta educació
el tema dels fills els has d'educar a casa també
no pensar que tot ho ha de fer l'escola i les
pantalles tu també a casa te'n vas d'explicar
quins són els teus criteris i ensenyar -ho als
fills també perquè passa bastant això al principi
quan neixen els fills estem molt pendents i després
a la preadolescència i ara ja va sol vull dir
que hi ha pares que deixen com una mica de saber
què fan, què consumeixen, què tal i el diàleg
es perd també moltes vegades jo no sóc pare,
l'Àlex sí i no tinc com cavalls en aquesta cursa,
però... Les traduccions aquestes... Però tu ho
veus des de fora. Quin problema hi ha amb cavalls
en aquesta cursa? Bueno, jo diria que en català
no existeix... Pillem la idea de... Tu no competeixes
en aquesta cursa de cavalls de... Clar, no tinc
un gos en aquesta lluita, tampoc, saps? En retrospectiva,
potser no era la millor manera de posar -ho.
Però el que deia és que es fa difícil... explicar
que aquesta guerra no és simètrica. Perquè la
gent que veu una pantalla i dius, clico aquí,
clico allà, i sembla que no passa res, quan a
darrere tens la maquinària d'intel·ligència
artificial més sofisticada del món esperant què
estàs fent per induir -te a que cliquis en aquell
requadret. Com transmets això a una nova generació
que està creixent ara i com li expliques que
realment no és tan maco com la font aquella sense
serifa de l'EFA? Imagino allò, el logo de Facebook,
imagina't. No, però això és fàcil. Per ara no
és que vingui a vendre el meu llibre, però jo
ho explico al meu llibre. Felicitat digital.
No, no, és que, a veure, jo soc una apassionada
del tema digital, però igualment hi ha riscos,
no? Però si tu no pots criticar una cosa sense
tenir -ne ni idea. Per tant, has de saber més
o menys de què estem parlant, com funcionen les
plataformes i tal, per després poder triar. Hi
ha gent, per exemple, que diu coses de TikTok
sense haver entrat mai a TikTok. Dic, a veure,
no pots fer sentències sobre TikTok si tu no
l'has consumit i no saps ni què és, no? Hi ha
gent que es pensa que encara hi ha coreografies
a TikTok, saps? clar, llavors que només els nens
joves ballen o coses així que es diuen quan és
un canal superpotent en aquests moments d'informació
els joves d'ara estan més informats jo me'n
recordo jo quan tenia 15 anys la política m'era
igual segurament hi ha gent a la meva edat que
estava ja més polititzada però la majoria ens
era igual la política i ara, en canvi, saben
qui són els polítics. Això vol dir alguna cosa.
Jo crec que en coneixen a dos, eh? Les generacions
d'avui en dia saben qui és Abascal i Pedro Sánchez.
No, i el Rufián. O sigui, els que són més virals
i els que fan més bé la comunicació per xarxes.
O sigui, però els coneixen, no? I llavors, no
sé, jo trobo que... Ara m'he perdut el fil,
però volia dir això. Però estàs venent el llibre.
Això, el llibre? No, això. Veus? És que no sé...
És que som generació pantalles i tenim poc...
No, però que em refereixo que... que des del
coneixement s'ha de fer molta educació mediàtica
i educació digital i saber de què va, i jo sempre
tots els programes que he fet anaven una mica
en aquest sentit, de dir, ostres, sapiguem com
funciona això. A mi m'ha apassionat sempre estar
al dia, però s'ha de compartir aquest coneixement,
i me n'adono quan faig vídeos a les xarxes,
que la gent em diu coses i diu, ai, gràcies per
explicar -nos això que no sabíem què era, de
coses que dius, ostres, no sabeu què era això?
I clar, per mi és super surrealista, no? La gent...
Ara també estem en un moment que estem tan farts
i ha d'estar tan al dia tecnològicament que
la gent li està agafant com una certa angoixa
i mirar cap a una altra banda. No, perquè aquest
és el problema. Hem de saber, encara que sigui
poquet, de què estem parlant, perquè si no saps
com funciona un algoritme, si no cliques mai
m'agrada res i no fas cap comentari... O sigui,
el teu algoritme en una xarxa anirà cap a qui
pugui. Però si tu saps una mica i t'agafes el
control de l'algoritme, són tontets. O sigui,
tu entres a TikTok i dius, va, jo vull que m
'ensenyi coses en català. Mires tres vídeos en
català i ja tens tota la teva vida en català.
Llavors dius, ara estic farta de veure indús
menjant fideus. Mires dos vídeos de gimnàstica
i se'n va cap a la gimnàstica. O sigui, al fons...
No cal ser com molt intel·ligent per modelar
una mica l'algoritme, jo penso. Però per tocar
només aquest punt de l'educació a casa, ¿no
penses com que la tecnologia ha invertit una
mica l'escala de valors aquesta de la gent gran
és la gent sàvia i se'ls descataloga molt ràpid
dient... Ok moment. Sí, exacte. Ok moment, que
abans era avi... Això ja sempre poso un exemple.
Mira, el meu fill anava a una escola, a un institut,
que el seu director està digitalment molt empoderat.
Llavors, en aquest institut, com que tothom ho
sabia, hi haia molt poc bullying, o sigui, si,
per exemple, o els pares, que en sabem més de
temes digitals, que hem pogut compartir amb els
nostres fills, ai, mira aquest vídeo aquí digital,
o, per exemple, encara hi ha molts pares i mares
que han sigut gamers i que són gamers, per tant,
juguen conjuntament amb els fills. Encara hi
ha gent que està fent com debats... de, ai, els
videojocs, i penso, però si portem 30 anys amb
videojocs, i ara el tema és com li dic a mon
fill que no passi tantes hores quan jo n'he
passat 50 .000 jugant a videojocs. Aquest és
el tema. Benvinguts a la meva vida. Jo el que
veig és que els pares que estan empoderats digitalment
i saben en quin món estan i el que hi ha, o sigui,
tenen molt més respecte dels seus fills que els
que no s'entenen de res. Si ho han pogut controlar,
sí. Jo ho veig amb el tema dels videojocs. Jo
de petit vaig passar incontables hores, o sigui,
jo vaig arribar a cremar el... a l'endoll de
la tele de casa per tenir el Megadrive com 12
o 14 hores encesa, perquè allò anava a dinar
i la deixava encesa, tornava a jugar i un dia
es va fotre en flames. Suposo que per haver -ho
viscut tant... Ara ho entenc, el nom del podcast.
Bueno, això és un altre tema. Però, clar, el
fet d'haver viscut èpoques d'addicció als videojocs,
d'allò de llevar -me més aviat per poder jugar
a videojocs, d'anar a dormir megatard per jugar
a videojocs, no sé què... Ara tinc una consciència
molt més clara de què és el que pot ser en els
videojocs i sobretot els efectes que tenen els
crios. Jo m'ho notava. Jo hi havia dies que
acabava els ulls i no sé, saps? Vull dir que
devia ser com l'equivalent de la cocaïna dels
crios, saps? Els videojocs. I llavors, jo no
vull això. Bueno, però no l'hi prohibiràs? No,
no l'hi pots prohibir, però ja saps què li has
de dir. Són 30 minuts, però 30 minuts un cap
de setmana, a certa edat, gradualment vas augmentant,
però no 6 hores abans d'anar -te a dormir, saps?
O amb la tele traient -li la llum blava, vull
dir, coses que dius, hòstia... fent un símil,
és com ha de dir els pares que deien, bueno,
la primera cervesa millor que la fa símil. O
fumar davant meu, que sí sé el que fas. O anar
de festa, és que clar, nosaltres som una generació
de pares que hem anat molt de festa. Sí, exacte,
sí, sí, massa, massa. I hem fet moltes coses,
llavors, en canvi, els nostres pares no... Però
ho hem controlat. Els que no ho han controlat
no crec que tinguin aquesta transmissió de saviesa.
Però és que això és molt, clar, és que això és
molt perillós, no? O sigui, tu has anat de festa
fins baix, i ara al teu fill li proveixes d'anar,
perquè saps els perills que hi ha? Perquè et
vas... trobar tu. A veure, no. El tema és la...
És que el teu criu et dirà on, eh? Perquè jo
he tingut sort i he sobreviscut. Podia no haver
sobreviscut. Jo acabava en llocs molt foscos.
Tu et deixaven jugar, et diria. Sí. Clar, llavors,
què m'has de dir a mi si et deixaven jugar tot
el que volies? Però potser li pots explicar coses
molt xungues i dic, bueno, tu vols això? Ah,
doncs ja està. Tot està correcte i jo sempre
parlaré bé de videojocs. Ja et dic, a mi sempre
que m'entrevisten i tal, jo sempre parlo bé
perquè jo crec que aporten més coses positives.
Jo, per exemple, tots els nanos i noies que han
jugat a videojocs, saben idiomes, per exemple,
o sigui, parlen anglès de forma normal, natural,
miren les sèries en anglès, o sigui, vull dir
que... I nosaltres vinc a anar fent cursos i
no va haver -hi manera que n'aprenguéssim, vull
dir que amb l'idioma tal, a més a més, jo penso
que fa gent molt desperta, molt àgil, o sigui,
dona la sensació que... Tu saps quan un nano
juga a videojocs. S'haurà de veure els efectes
en la bellesa. La gent que juga a videojocs,
potser per tenir una ment més activa, més desperta,
més exercitada, pot ser que puguem endarrerir
coses com la demència. Jo penso que sí. L'únic
que també és que hi ha moltes persones i no es
pot generalitzar. Hi ha gent que està davant
d'una pantalla i tu li parles i no et sent.
Està envuït totalment. Hi ha gent que està a
una pantalla i pot estar escrivint una cosa.
l'Ela diferent, està posant l'antena en una
conversa. Vull dir que cada persona no es tracta
ni de generacions ni d'edats. O sigui, cada
persona té unes condicions diferents. I a vegades
em fa una mica de ràbia això de les boomer generacions
i tot això. Jo les etiquetes aquestes no. Ja
ho sé, que al màrqueting li va molt bé i tot
això, però a vegades diuen un millennial i diuen
no sé quantes coses o tal, i dic, penso, jo les
compleixo totes. És el nou horòscop. Mira, ho
anava a dir. És el nou horòscop, sí, sí. Jo no
vull de res, però Clar, portem un expert en comunicació
i periodisme i ens posem aquí a parlar de videojocs
i de sortir de festa i no sé què. Està molt bé.
El podcast va bé perquè tenim aquestes tangents
i ens podem parlar. Però clar, jo tenia una sèrie
de preguntes sobre el tema de comunicació que
dic a veure si una persona que tingui un mínim
de criteri ens les pot respondre. I perquè vull
saber, per exemple, una cosa que em passa a mi,
que és el de dir a mi m'agraden les coses com
molt... Molt pures i molt orgàniques, no? Vaig
a fer les coses bé, no vull caure en les trampes
aquestes del clickbait, optimitzar per l'algoritme,
el SEO, no? Si el contingut és bo, flotarà cap
a la superfície. Així ens va, Mariola. No obstant,
a la que fas un... Dius, bueno, va, però un dia
vaig a provar -ho. Ho proves, boom, i aquell
dia puges així i dius, tu ho has experimentat
i com gestiones la frustració aquesta de dir,
no em veng... Però si he provat alguna cosa d
'aquestes per fer content l'algoritme i ha funcionat,
com gestiones aquesta frustració? Jo aquesta
lluita ja la tinc pensada fa molt temps i jo
ja et dic, abans ja ho he dit, la frase que jo
vull la credibilitat a llarg termini. Jo no vull
ser viral. Jo vull tenir credibilitat, però no
vull ser viral i, a més a més, en català no busco
la quantitat, busco la qualitat. Això és que
ho tinc tan clar. El que passa que jo parlo temes
tecnològics i digitals... diríem que la família
periodística o els editors dels digitals dels
portals sempre titulen en negatiu el tema tecnològic
perquè és el que porta el clic i jo em nego rotundament
a sempre estar titulant en negatiu la IA acabarà
la feina o sigui, prou ja de crear aquest món
distòpic i aquest alarmisme que és molt tendenciós
i que Jo no és que sigui happy flowers i tot,
és positiu, però jo què sé... No sé, no podem
parlar d'indústria catalana tecnològica que
està fent coses o jo que estic pel benestar digital
o mil coses, no? Llavors, jo no jugo això. Si
m'ajudo, a vegades sí que és veritat que m'ajudo
de la IA perquè em dono idees de títols, però
mai, mai, mai aniré a... I també, mira, coses
que sí que aprens, no? O sigui, a TikTok el que
t'ha ensenyat és que... Has d'estar fent un
vídeo i tot el que diguis ha de tenir valor.
Treure el context, treure les coses que no aporten
res, treure la palla. Jo penso que una de les
solucions perquè la gent s'informi bé és que
els mitjans més convencionals posin les tècniques...
dels creadors de contingut de la xarxa. O sigui,
saps què vull dir? Que tu tinguis els coneixements
per explicar una cosa, però que no t'estiguis
agafant els mateixos tertulians sempre. La mateixa
gent. I a prou de Gonzalo Bernardos. O sigui,
el context. Explicar una cosa i abans no comences
i ja m'he dormit. O sigui, vés de la teca al
començament perquè la gent no té temps i no té
paciència. Llavors, jo crec que el dia que triomfaran
els periodistes més convencionals és quan apliquin
aquestes tècniques del que ens han ensenyat les
noves... plataformes, d'anar de cara al gra,
saps què et vull dir? A nivell de comunicar crec
que falta molt que la tele arribi. el nivell
del que estem consumint en el mòbil, saps? Però
potser perquè és un mitjà més generalista, no?
Jo me'n recordo, vaig entrevistar Justo Molinero
fa molts anys, i ell deia, diu, jo és que no
puc adaptar -me a les coses modernes, perquè
és que el meu públic són senyores grans. Jo no
els hi puc vendre merdes de TikTok, coses tecnològiques,
no els hi puc parlar de startups, encara que
li interessaria a ell, diu, jo he de vendre colchones
no sé què, saps? I he de posar cançons, perquè
està supersegmentat. Però jo no estic dient això,
t'estic dient la manera de comunicar. Aquesta
gent no li pots canviar el format. No, però és
un error. Totes les senyores grans de més de
70 anys, totes tenen WhatsApp i tenen un grup
de WhatsApp que es diu Iaia's Caminadores. O
sigui, m'entens? Totes ho tenen? I s'envien
tios empalmats. Sí, sí, sí. Senyores iaies de
70 -80 anys. Per tant, les àvies... Els tíquets
de les iaies de 70 anys. Els avis i les àvies
d'ara no són els que ens imaginem. Ja no són
aquells que ens imaginem. No, però no tenen TikTok.
A veure, però el WhatsApp... Has de buscar el
seu canal. No, no, però tenen... Instagram hi
ha molta gent, també. Facebook. Facebook no està
mort. No, no, no, per cert. Grups, no, però s
'ha de supersegmentar. Ara Instagram ha superat
Facebook, però estan bastant a nivell de gent,
eh? I s'està fent servir molt, també, per segons
quines marques. Vull dir que, clar, són gent
que està a les xarxes, també. No podem dir que
els avis no s'enterarien, no. I també són gent
que, si un vídeo no els interessa, passen a l
'altre. Saps què vull dir? Està canviant els
hàbits de consum del contingut de la societat
en general. No és ni dels joves ni dels grans.
Diuen, ah, els joves ja no miren la tele. És
que la ciutat en general està baixant el consum
de tele perquè mires una cosa i abans no comença,
abans no sé què, i dius, me'n vaig a mirar una
sèrie. Que tot i així està agafant els bicis
de la tele, perquè ara totes les putes sèries,
els anuncis, dius, joder, precisament ens van
passar a Netflix, a YouTube, a totes tenen anuncis,
perquè al final, si no, no s'aguanta. Però això
és el pla de negoci, que és un gran clàssic de
les xarxes. O sigui, treure alguna cosa i com
aconsegueixo rendibilitat amb allò. Això explica
la idea aquesta del discurs tecnonegativista.
O sigui, el discurs tecnooptimista no funciona
molt bé. Nosaltres som tecnoesèptics, aquí, si
no recordo malament. Ens vam posicionar en tecno
-sèptics. Som una mica més... Som optimistes
per certes coses. No compro el paquet en conjunt,
però som una mica amics. No, no, no. Sí, som
amics. Deixa'm desenvolupar el concepte. Veiem
una tecnologia, llavors, primer som escèptics,
la provem... Mirem si ens funciona. Els amics
no la provarien. Els amics proven coses. Els
amics proven coses. Llavors diuen, escolta, em
funciona bé... És que sempre té coses, anècdotes
d'aquestes, d'un amic, un cop, va violar, no
sé qui... He anat a Nova York molts cops. He
anat a Nova York molts cops. Era caminar per
aquest podcast de puntetes. No puc dir res. Ho
valorem i diem, escolta, em funciona o no em
funciona? I si em funciona, jo soc molt fan d
'adoptar coses noves, però soc megacèptic, és
a dir... Però tens aquesta motivació per saber
què és, abans d'opinar, i és el que jo dic,
del que no pot ser és mirar cap a una altra banda
i dir no sé de què va això. Jo sempre he dit
que era tecnooptimista i ara començo a dir que
soc tecnorealista més aviat, però clar, realista,
dius de quin realisme... No, jo continuo sent
optimista, perquè jo penso que el progrés ens
portarà coses noves i és que... A mi m'agrada
tot això que està venint, de saber què és el
que està passant. Ui, ui, ui, tot el dia patint.
Però sí que és veritat que... hi ha coses que
té molts riscos, no? Vull dir, la IA mateix que
estem parlant ara, els problemes que tenim amb
les xarxes socials, ens pot passar el mateix
amb la IA, no? Ens pensàvem que era una cosa
i han acabat sent una altra, i ha acabat sent
això, no? Bueno, que les grans tecnològiques
han acabat sent les propietàries del món, i amb
la IA ens passarà el mateix, vull dir... Llavors,
clar, si no sabem de què va, no podem, com a
ciutadans, dir, no volem això! Perquè no en tenim
ni idea i estem anant com una mica així, no?
I com deixes aquesta fina línia que hi ha entre...
Tu et flipes en les coses tècniques, es nota.
Podries segurament entrar en un forat de conill
d'aquests de parlar 3 hores sobre coses tècniques
i això, i posar context històric i tal, però
saps que aleshores perdries públic. I el vull
interessar -li com més possible, sense perdre
aquest interès, sense fer -ho massa... populistes...
Com calibres avui toca això, avui toca l'altre?
És molt fàcil. Jo una de les coses que sempre,
des que em dedico a això, he pensat, és que tinc
molt d'interès en què li pot interessar a la
gent. I pensar molt en el que està a l'altra
banda. Com coneixes la teva audiència? A veure,
no sé, és una qüestió bastant intuitiva, però
sí que és veritat que jo dic... Jo vinc de les
humanitats. Jo soc llicenciada en periodisme,
comunicació. Llavors, jo vinc de les humanitats,
però en canvi... Els últims anys m'he dedicat
a explicar bé la ciència o la tecnologia. Llavors,
dintre del meu desconeixement tècnic, faig les
preguntes que es faria a una persona del carrer.
I jo crec que aquesta és la clau. Perquè els
que en sabeu molt... i he entrevistat un munt
de gent que és molt crac, no vol dir que tothom
s'expliqui bé. No. Llavors, jo vaig començar
a fer coses amb tecnologia i amb digital a l
'època en què estava de moda que el que parlés
de tecnologia fos el típic jove amb ulleres de
pasta i enrotllat. Llavors, jo vaig començar
a fer amb una dona, que ara com m'estrany, una
certa edat i tal. Però, i en aquell moment...
Jo vaig dir, per exemple, quan vaig començar
a votar pel 2016, tenia com unes coses molt clares.
No vull fer servir la paraula tecnologia. Saps?
Unes paraules que ja tiren enrere, no? O sigui...
Deies tendències, no? Sí, dèiem tendències a
les xarxes, però el que em prefereixo és dir
la funcionalitat del que vas explicar. No cal
de... Anem a parlar d'això tecnològic, anem
a parlar de tecnologia, o els joves fan això.
No, jo sempre parlava com era igual l'edat que
fos, gent curiosa, gent curiosa que vol estar
al dia i que vol saber què està passant en aquest
món cada vegada més digital. Llavors, tot això,
el llenguatge és molt important, el ritme també
és molt important i posava molta música i temes
molt picats, perquè si una cosa, jo què sé, parles
de blockchain, o sigui, cinc minuts, però no
estiguis allà... Digues una mica, llavors que
la gent ja sàpiga que hi ha una cosa que es diu
blockchain i que sàpiga que en aquest món hi
ha una cosa que es diu blockchain. Expliques
quatre coses i ja està. Tampoc cal explicar com
funciona la cadena de blocs, tal, tal, tal. Llavors,
jo sempre he pensat això. I la gran sorpresa...
Això. Unes paraules que millor no dir -les, sinó
explicar -ho de forma molt terrenal. Jo sempre
dic, no?, la maruja tecnològica, no? O sigui,
no, vull dir, explicar -ho molt així que es puguin
sentir... que ells també ho poden entendre, no?
Jo sempre dic, si jo ho entenc, tu ho entendràs.
I llavors va ser en un moment que no s'entenia,
perquè tothom anava en blanc, ja en sé molt,
de tecnologia i tal, dic, no, no, no, és que...
La societat ha d'entendre tecnologia. Si anem
així, deixarem la gent a fora. Llavors, és intentar
que tothom ho entengui. Jo, si ho entenc, intentar
fer -ho... I fer les preguntes, perquè hi ha
molts realitzadors, també, o hi ha molta gent
que amaga el desconeixement, no? I a mi em fa
zero vergonya. O sigui, si una cosa no la sé,
pregunto. Perquè per a algú hi entrevisto un
expert. O sigui, aquestes entrevistes d'entrevistar
un expert que vols que et digui el que tu ja
tenies preconcebut, és una xorrada, perquè...
Tu entrevistes a un expert perquè hi ha coses
que no la saps i li vols preguntar, no? Llavors,
passa molt això a vegades, no?, en els mitjans
de comunicació. Conviden a un expert i després...
Ja, però això és així, tu no en saps, calla.
O sigui, no, pregunta -li a l'expert i potser...
comences l'entrevista pensant una cosa i t'acaba
fent canviar l'opinió un que en sap, no? Llavors,
he fet una aposta també molt arriscada, que jo
sempre entrevisto gent que en sap, experts i
expertes, quan estic en un moment que només es
vol gent mediàtica, gent famosa i tal, no? I
he dit, no, no, no, i he sigut molt perseverant
en això. A mi m'agrada que la gent... M'expliqui
sempre coses noves, no? Si unes coses que ja
sé no tenen cap sentit. I aquesta transparència,
perquè mira, just que abans ha sortit el nom
de Justo Molinero, on no venia col·lació de tant...
Aquí sí que el tenia apuntat per aquesta pregunta,
no? Una miqueta els comunicadors diuen que teniu
el repte de... Ostres, heu de ser honestos, honestes,
transmetre el que sentiu, o el que dius tu, no?
Fins a quin punt mostres o no mostres, ocultes,
no? I ell sempre diu que diu... La felicitat
de molta gent que m'escolta... depèn potser
d'escoltar el meu programa de ràdio. Si jo aquell
dia tinc un mal dia, no puc posar les meves misèries
davant del micro, perquè potser li estic xafant
el dia a molta gent. D'altra banda, estàs emmascarant...
Aquests problemes que potser els estàs perpetuant
per seguir -los. O sigui, que obrir -se una miqueta...
Aquí encara no sé si en la comunicació ens hem
obert, no?, en temes de salut mental, en temes
de... La ràdio sempre ha sigut el mitjà que t
'has pogut... que és el que més m'agrada a mi,
perquè és el que pot ser més natural. O sigui,
hi ha una persona... La ràdio és qüestió d'hàbits.
Si una persona t'escolta cada dia, pots saber
fàcilment quina és la teva personalitat. En canvi,
a la tele és molt teatret. Ho sabrà si no estàs
bé. Jo crec que tampoc cal... Jo, per exemple,
jo he fet programes mentre estaven operant el
meu marit, jo què sé, coses així, saps? Però
vull dir que no ho he dit ni al meu equip, o
coses d'aquestes, no? Però hi ha dues coses.
Una cosa és quan fas... Per comunicar has de
tenir un cert punt... Bé, d'humilitat, de voler
aprendre més, no de pensar que tu ja controles
i que fas aquí el teu discurs. I molta empatia,
o sigui, s'ha de tenir com molta empatia pensant
en els altres, en els que s'estan escoltant,
i pensar que pot haver -hi gent... A vegades
sí que hi ha una certa tendència, per exemple,
a xulejar del teu estatus, de vegades, en mitjans
de comunicació, i això, per exemple, és una cosa
que a mi no m'agrada gens, perquè penses...
T'està escoltant. Jo, en aquest cas, que tenia
80 .000 oients, segur que hi ha algú que el dia
1 li vénen unes factures i no els pot pagar.
Segur que hi ha... Jo intentava... Segons què,
tu no ho pots dir, perquè tu estàs en una situació
privilegiada. Llavors, estàs fent ràdio d'acompanyament,
també. Llavors, no ho sé, m'agrada pensar que
hi ha gent que ho està passant malament. I tu,
si ho passes malament... Mira, sabeu què em va
passar una vegada? Endavant, endavant. Mira.
Però això fa molts anys. Feia bulletins informatius
a Flash FM. Llavors, jo agafo el cotxe per anar
a fer els bulletins. I era quan l'emissora estava
a Terrassa. Jo vivia a Matadepera. Agafo el
cotxe... I està a 20 quilòmetres. No, a menys.
A 5 minuts. Vaig agafar el cotxe, vaig anar a
tancar el graig de casa meva i el cotxe va xocar
contra el cotxe del meu pare i li vaig aixafar
tot el cotxe. Però clar... Al cap de mitja hora
jo havia d'estar dient hola, bon dia, i vaig
dir, què faig? Llevo el meu pare, li dic al cotxe,
me'n vaig... Però clar, llavors ningú tristaria
les notícies, tot el que me'n vaig anar. No,
no, me'n vaig anar amb el cotxe aixafat i amb
el meu cotxe mig aixafat me'n vaig anar... I
a les 7 del matí dic, bon dia, són les 7, les
notícies, no sé, Mariola Dinarès, hola, bon dia,
jo aniré a les notícies, vaig acabar el butlletí,
truco al meu pare, bueno, t'he aixafat el cotxe.
Si vas decidir l'audiència, és més important
que el compromís familiar. Però tenies 15 perdudes
de ton pare o no? No, estava dormint. Però clar,
vull dir que un altre, no sé, o sigui, saps?
Vull dir, en aquell moment ja vaig fer el butlletí
normal. O sigui, no vaig estar en plan, ai, estic
fatal, saps? Coses així m'han passat bastantes.
Tenim una pregunta del nostre convidat anterior,
aquí el que sempre fem és, el convidat anterior
també hi havia una pregunta, ara tenim una pregunta
del Roger Casals, no sé si la podem tirar. Mariola,
en un país on sovint l'aspiració és ser funcionari,
què més podem fer per despertar en el jovent
local el desig d'emprendre i innovar? Gràcies.
M'encanta aquesta pregunta. És que així tenim
una pregunta intel·ligent. I de fet, m'acabo
de adonar que el convidat anterior és qui fa
la pregunta, perquè te'n va passar en l'anterior
episodi. Te n'has adonat ara, eh? Sí, ara me
n'he adonat. No era conscient. Jo pensava que
el Xavi de Parlem t'ho havia dit així... T'ho
havia escrit per WhatsApp. Comunicació parella.
No, la comunicació és duríssima. Ara he vist,
clar, és una cosa recurrent. Tu hauràs de fer
la següent. Pensa en la pregunta. Clar, clar,
clar. Però no puc saber qui entrevistareu. Sí,
sí, sí. Ah, va. Ho sabràs. Ara vaig a la resposta.
No, m'agrada molt aquesta pregunta que em fa,
perquè és una cosa que fa molt temps que al·lucino,
que estiguin el tema de les oposicions planíssimes
de gent jove, perquè hem fet oposicions. Quan
jo, per exemple, jo que tinc molta... Bé, jo
m'agrada molt l'emprenedoria i sempre m'ha
agradat fer les meves coses i la meva independència,
dic ara, amb les plataformes, amb tot el que
tenim... pots crear coses, vull dir, per lliure,
no? I, en canvi, la gent vol estar tancada fent
un horari establert en un lloc i no ho acabo
d'entendre, això, perquè la gent jove és quan
han de començar, doncs, no sé, a experimentar
i a arriscar més, no? O sigui, teòricament, per
mi, vols ser més funcionari a mesura que et vas
fer més gran i que vas tenint com, no sé, més
despeses, no? Llavors, a mi això m'ha esclat
el cap. Jo tenia, que he tingut la possibilitat,
per exemple, de ser plantilla de Catalunya Ràdio
i... I vaig renunciar a això. I, en canvi, soc
freelance, soc autònoma. I llavors, clar, això
m'ha esclat el cap. Però també reconec que la
cosa està difícil. La cosa està difícil a l'hora
de... de la burocràcia. Ara volen agilitzar,
però quan vols crear una cosa o fots qualsevol
cosa, t'ho posen complicat, no?, i les despeses
que s'ho posen, no?, pots ser autònom. Jo el
que crec és que, en aquest cas, que jo ara estic
en una fase com bastant antiamericana, però,
en canvi, en aquest aspecte, el tema de crear
negocis, de crear noves oportunitats, sí que
la cultura americana ens ensenya això, no?, que
pots parar a caçar, després un altre, i... i
que no passa res, o sigui, sembla que t'hagis
d'obrir una cosa i siguis exitós. I d'altra
banda, també, és com molt estrany aquest moment
de la gent, el que vol, això m'agrada, de les
noves generacions, que el que volen és tenir...
el valor és el temps, o sigui, no estar tot el
dia treballant i fent diners, com nosaltres ens
deien, sinó que, de dir, jo vull ser feliç a
la meva feina, tenir una bona salut mental...
I això què comporta? Com que no hi ha moltes
possibilitats, suposo que comporta... Vaig a
ser funcionari per poder tenir això, per poder
tenir diners. Jo crec que hem de canviar la manera
d'explicar al món laboral perquè no passi això.
Clar, ell em diu, la pregunta és, com ho faries
per incentivar, per il·lusionar la gent? És molt
complicat, o sigui, com ho fas, perquè és una
cosa que jo crec que va amb el teu ADN. Jo tinc
ADN freelance, o sigui, jo sóc així perquè vull
llibertat i no vull estar fitxant a una oficina.
I, en canvi, hi ha gent que prefereix seguretat
i, en canvi, tenir tota la tarda lliure i que
no hagi de pensar en res de la feina. Llavors,
jo... Jo el que crec és que has de treballar
amb una cosa que tinguis vocació i que t'agradi.
De fet, qui t'ha fet la pregunta, el Roger,
que estava aquí fa dues setmanes, va viure molt
temps als Estats Units. Ah, veus, és que... I
posàvem en contraposició aquesta idea que als
Estats Units els recursos estan per fer alçar
el sostre i aquí els recursos estan... per no
fer que el terra caigui gaire avall. I potser,
com en un context, en un estat del benestar tan
per descomptat, i a venir tanta incertesa pel
que ha de venir, pots comprar una mica aquesta
idea que el que vols és certesa, i la certesa
potser te la dona això, o tu penses que te la
pot donar això. Jo trobo trist. Jo ho trobo trist.
Mariola, crec que tenim temps d'una última pregunta.
Aquí ja ho has vist, que fem una miqueta el que
ens rota. Anem a parlar de diverses coses. Jo
m'he enrotllat molt. No tant com nosaltres,
però tu has fet bé perquè has lluitat pel teu
torn de paraula, perquè a nosaltres generalment
ens agrada molt parlar. Portem quatre anys parlant
sols. No, no, no, vull dir que has aprofitat
els espais. Sí que és veritat que és la persona
que millor ha parlat. Això és veritat. És en
el sentit que es nota. Que hi ha molt bagatge.
Què he de dir? És que m'ha semblat llegir...
Entre línies, com has dit allò de la Catalunya
Ràdio, que podies haver passat a estar en plantilla.
Era un tema que, mira, no ens ha donat temps
de parlar -lo, però quan tornis, si no t'has
avorrit molt avui, parlem més en profunditat
d'això, que dius, hòstia, al final, el tema
de la independència, que és un tema d'independència
d'opinió. Sí, sí. Quan tu treballes en aquestes
grans corporacions, un dels temes que sempre
es critica és, hi ha una línia editorial, si
no conformes amb això, doncs potser t'acaben
silenciant, treuen el programa, no sé què. Quan
tu has dit que preferies estar com a freelance,
és perquè vols tenir més opcionalitat, més independència
d'opinió? O perquè no conformes amb... No, perquè
jo lluito per uns continguts i vull defensar
aquests continguts. És a dir, et marquen la línia
editorial? No, a veure, jo tots els anys que
he estat a Catalunya Ràdio i també anteriorment
a Ràdio 4 o el que sigui, mai ningú m'ha dit
això no ho diguis o això sí que ho diguis. Vull
dir, sempre el que m'ha marcat a mi a l'hora
de fer continguts és sobretot el català. Per
mi ha sigut superimportant intentar parlar bé,
vetllar per la llengua i tot això. I fins i tot
el tema del Quedem Online el vam fer per poder
normalitzar la llengua perquè no hi havia cap
portal en català i vam dir, doncs va, fem alguna
cosa que no existeixi en català i vam fer això
perquè a Estats Units hi havia el match .com
i vam fer el Quedem Online. Però vull dir que
sempre m'ha mogut molt el tema del català. I
no, jo el que dic és que, imagina't, Un exemple,
ara jo vull fer un vídeo, o sigui, vull fer un
vídeo per explicar, no sé, per exemple, que demà
l'1 d'octubre, a partir de demà, totes les
influencers han de dir quan fan publicitat a
les xarxes, entre la nova llei dels creadors
de contingut. Vull dir això. Llavors, si tu fas
com un vídeo per un altre mitjà, o sigui, és
com una complicació, però vols dir que pots dir
-ho, això? Tu, si tens una plataforma, el fas
de la teva manera, com a tu et sembla, és que
és una llibertat tan bèstia, això, a l'hora
de fer continguts. És a dir, és que jo faig el
que vull. Però dins del... Bueno, que això té
el doble fil, no? Hi ha gent que està dient bajanades.
Però dins del meu criteri, penso, ostres, que
és xulo, si ningú et diu el que has de dir, tu
fas els continguts que tu vols, tens canals per
fer -los. Abans necessitaves tenir una antena
d'FM per dir coses, i ara, amb internet, tens
la tira de possibles. per fer els teus continguts,
no? Llàstima que amb el català ens costi monetitzar,
però si tu imagina't que poguessin monetitzar
i que les plataformes et paguessin, o sigui,
el contingut en català és que estaria pertot
arreu, no? I això crec que et dona llibertat
a nivell de creador de poder fer el que tu vulguis.
De fet, clar, si hi ha una cosa que està més
mal retribuïda que ser periodista i et porta
més frustracions és ser català. O sigui que per
això tenim molt de feina per fer. Sí, sí, molt
cansat, i jo dic sempre, prou de ser activistes,
tu, va, reclamem coses, no del tant d'activisme.
Moltes gràcies, Mariola. Gràcies.