si em vull mirar a veure el del micro perquè
no sé si m'he de comprar un altre perquè veig
que aquest a casa no m'acaba d'agradar del
tot bé però fora sí que sembla que estan millor
els nivells però tu em dius que és al revés quan
estàs a For Founders no se't sent tan bé potser
perquè em queda més baix és una miqueta la merda
dels podcast itinerants A més que podcast itinerants,
jo tinc ara una miqueta la cruada personal que
tinc, i potser tu no ho hauràs vist perquè no
tens social media, però la gent ja ha vist que
ja he escrit sobre això, ja he parlat sobre això,
ja he rejat sobre això, que és que els podcast
en remot no acaben de funcionar. I he estat fent
enquestes a la gent de dir, escolta, digue'm
el teu top 3, top 5, top 10 de podcast que escoltes,
i generalment no n'hi ha cap. d'aquests que
siguin remots, saps? Tots acaben sent gravats
en un estudi. Hi ha una o dues excepcions amb
més o menys honor. Una d'elles és l'All in
Podcast, que és el del Jason Calacanis, tota
la colla aquesta que un parell d'aquests han
acabat com a sessors de Trump i tal, que potser
és perquè, clar, són un supergrup de penya molt
famosa i que, facin el que facin, els anirà bé,
ja tenen una gran base. I l'altre és el de més
producte, una miqueta més patri, el Capital del
Joan Tobau. Però la resta, tots els que et diuen
que sí, Joe Rogan, Jordi Wild, el podcast d'Itnig,
el podcast de no sé què, el de no sé quan, tots
són podcasts que es graven en persona. I llavors,
clar, cada cop ja m'he entrat al convenciment
de dir això del podcast que només... I nosaltres
també som una excepció en aquest sentit, tot
i que estem transicionant a començar a fer vídeo.
que ens hagi anat tan bé sent només àudio, ja
no només, o sigui, no només que sigui un podcast
en remot, sinó que només àudio, perquè per lo
general no enregistrem el vídeo, és bastant una
excepció, d'acord? Llavors, aquí ja tinc opinions
més fortes, però la B de B, carregar el micro,
passejar -lo per Barcelona i tot, segur que es
desconfiguran coses. Ah, és que llavors no t
'entens bé, o sigui, tu a nosaltres ens consideres
remots, eh? Clar, som remots perquè cadascú està
a casa seva, no estem en un estudi. Som un podcast,
el que se'n diu un Talking Heads, que és només
veus els caps de la gent i estan parlant i ja
està. Però no som un podcast d'estudi, perquè
ens entenguem. Val, és que pensava que volies
dir com que no fèiem servir equipament adequat,
és a dir, per mi Ramon era el tio que anava viatjant
pel món i avui estava aquí i demà estava allà
i feia servir els AirPods per gravar, no tenia
un, a veure, evidentment no un estudi, però un
entorn de qualitat amb un micro una mica decent,
com tenim nosaltres, que vull dir que tampoc
és que estem, no ens hem deixat molt càpics aquí,
la veritat, però que més o menys la qualitat
és raonable, perquè és a dir, mira, aquesta és
la mítica cosa que... Del 0 a 80 és molt fàcil,
o sigui, passar de 0 a alguna cosa prou decent,
i quan prou decent vull dir alguna cosa que pugui
passar per Estudio Quality, potser són, és que
ara diré una tonteria, però potser són 100, 120
euros at most, eh? És a dir, un micro que estigui
bé a casa, en una habitació que més o menys no
tingui gaire eco, ho tens fet. A partir d'aquí
ja, el següent 20... Ja no són 100, potser tenir
un estudi ja són... És que al final, el tema
de portar un podcast que sigui només àudio, per
exemple, a una producció gairebé d'estudi, és
relativament senzill, val? El problema és amb
el vídeo. O sigui, el problema és quan li vas
afegint nivells de complexitat. A cada cosa que
li afegeixes, li afegeixes potencials punts de
fall. I en aquest cas, graves només àudio, nosaltres
vam començar només àudio, com el format així
del safareig i tal, era com, bueno, només hi
ha àudio. Què has de controlar? Que se senti
bé, que tinguis un bon micro, que tinguis un
bon aïllament i que assegurar -te que l'habitació
no té eco, que hi hagi cancel·lació del soroll,
però més o menys, i més avui en dia, hòstia,
amb un micro justet arribes a molt bona producció.
O sigui, arribar a aquest 80 % És pràcticament
un 1 % d'esforç. Ja no és principi de pareto,
no és encara menys. El problema és, quan ja vas
a fer vídeo, això ja la complexitat augmenta
significativament. Perquè això s'ha de començar
a controlar. Que si el fons, què tens? Que si
la càmera? Que si tu, el teu posat? El teu llenguatge
corporal? La il·luminació? 50 coses. Tenint en
compte també... Ja pots anar entrant en detalls
la granularitat del fons, que tens elements que
et distreuen, que no estan ben compensats, que
tinguin a veure amb el que fas, que no hi hagi
massa, però tampoc que hi hagi massa espais en
blanc, aquest tipus de coses que estan molt estudiades
i que et generen confiança. Que sàpigues actuar
una mica, allò de mirar la càmera versus la gent
que no està ni tan sols ben enquadrada. Hi ha
molts més angles. Aquí entren coneixements de
cine, mentre que si només fas àudio... No et
cal tot això. Potser haver escoltat la ràdio
bastant ja tens... Evidentment, hi ha temes de
narrativa, de control de respiració i tal, tal,
tal, però és molt més acceptable. En canvi, amb
el vídeo és molt més fàcil descartar que un podcast
no t'agradi perquè dius si el contingut està
bé però el factor forma no m'agrada tant, saps?
Vull dir, jo... No m'acaba d'agradar la qualitat
del vídeo. I després ja passem al següent nivell
de complexitat que és quan tens convidats. Quan
tens convidats i estan en remot, Val? Hòstia,
aquí jo ja he trobat que després de fer 5 anys
al podcast de MarsBased, que encara em trobo
convidats que no sé amb què collons graven, però
tenen micro d'aquest que no deu ser ni el del
portàtil, que potser es posen els micros dels
cascos que són encara pitjors que el del portàtil,
generalment, i que se'ls robotitza la veu, que
perden la connexió a mitja trucada, que el graven
a una sala on hi ha altra gent que dius, a veure,
col·lega, si no et fiquis en una sala on hi ha
gent taclejant al costat, o que entra i tanca
la porta fotent un portassu, no ho sé, no? Sí
que al final estàs afegint -hi a molts nivells
de... També és veritat que la gent, aquesta inversió
en CAPEX, no l'ha fet si no es dedica al podcasting,
i tu tampoc l'hi pots demanar, eh? Jo he arribat
a comprar micros a gent, val? He arribat a comprar
micros a gent que em diu, si és que no tinc un
micro, és igual, te'n compro un, val? T'envio
un, dóna'm la teva adreça i t'envio, perquè
si no, al final allò repercuteix en la qualitat,
no? Però què passa? Com ho has de fer constantment,
dius, no té cap puto sentit, això és una inversió
molt gran i va en contra del que estàs fent.
I llavors entenc per què la gent acaba transicionant
a dir, em crec el tema del podcasting, vaig,
agafo un estudi i ho faig ja només en persona.
Perquè així no m'he de preocupar per la inversió
en hardware, hi haurà algú que s'encarrega de
fer el control de les càmeres, hi haurà algú
que s'encarrega de fer la postproducció inclús,
fa tot per mi. Ara bé... val una pasta. Depèn
de quins estudis, a Barcelona trobes per 100
euros potser el més barat per hora d'enregistrament,
alguns que costen 300, que ja són molt més professionals.
Depèn de les teves capacitats. Però, ara, per
exemple, que jo ja m'havia cansat de joder,
contingut bo, relativament bo, com el podcast
de Marcel Vidal, però que després veies que la
càmera del convidat era una merda, que ara se
li tallava internet, que la qualitat de l'àudio
era baixa, això repercuteix. Llavors hi ha gent
que probablement ha escoltat el podcast i ha
dit, bueno, en igualtat de condicions i contingut
més o menys similar, me'n vaig a aquest altre
que té millor producció. Per tant, la producció
acaba sent un factor desqualificant per al teu
podcast. I ara que hem començat a gravar en persona,
és curiós que els dos primers episodis que hi
hem publicat, de cop i volta, molta més visibilització
en xarxes, potser pel canvi, potser per la novetat,
però la gent... felicitant -nos, no? Hòstia,
realment, com mola ara, no? Molt millor, continua
així. I dic, no sé si és per la novetat o és
perquè en realitat li feia falta ja aquest upgrade,
que era el de creu -t'ho, grava en persona,
inverteix molt més, costa una pasta, però si
això acaba ajudant -nos a créixer en visites,
doncs ho farem. A mi aquest tema em té fascinat
com cada personatge és el mitjà qui el fabrica,
no? I moltes vegades havíem posat l'exemple
aquest dels discursos radiofònics, com després
els presidents ja es van adaptar com a les èpoques
televisives, no? I que ja mai més ha tornat a
haver -hi com un president molt gras o un president
lleig, coses d'aquest tipus, no? Bueno, potser
Trump és l'única excepció, no? La inversió de
tots els valors, bàsicament. Sí, sí, no parla
bé, body positive. Diguem que menja part, ells.
Mai millor dit. Però és interessant, perquè jo
què sé, per exemple, has dit afegir com aquest
nivell de complexitat de l'àudio al vídeo, no?
I en el debat presidencial, és que a mi aquesta
anècdota em té fascinat, i crec que l'he explicat
com 4 o 5 vegades, però no em cansaré mai d'ella,
de Nixon -Kennedy, qui va escoltar el debat per
la ràdio, creia que havia guanyat Nixon, i qui
l'havia vist per la tele, malgrat, deia que
evidentment havia guanyat Kennedy. És a dir,
havíem vist, o escoltat, el mateix producte,
un amb vídeo i l'altre sense, i un era clarament
guanyador en un medi i l'altre clarament guanyador
en l'altre. Però jo el que et volia preguntar,
no això, però sempre que tinc l'oportunitat
de treure l'anècdota m'aprofito, és quins podcasts
t'havien mencionat? Què està escoltant la gent?
Jo he sentit que aquest, el de l'All In, ara
l'escolta tot Déu. I aquests també mengen a
part. Sí. És igual si no fan producció o què
no. A veure, All In deuen tenir un equip de producció
de cinc persones mínim. Vull dir, perquè al final
són gent que ha aconseguit portar els candidats
a president d'Estats Units, saps? I de la gent
més influent del món l'han portat allà. Per
tant, això... Aquests no sé si ho hauran fet
ells pel seu compte. All-In, molt repetit. Realment
és un podcast que jo fins fa relativament poc
l'escoltava. Després ja van caure en una deriva
de només parlar de política que, francament,
m'era bastant igual. altres que escolta molt
la gent. O sigui, als Estats Units et diria que
All-In, Joe Rogan, el del Huberman, Lex Fridman,
al final tot podcast d'homes, si et pas a pensar.
Quin és l'altre que havien mencionat molt? Ah,
bueno, a16z, no? Andreessen Horowitz. I una miqueta
el factor comús aquest. En podria dir altres,
segurament, però haurien de mirar, però almenys...
també com a coneguts, eren aquests, no? I a Espanya,
per lo general, era, evidentment, el podcast
d'Itnig, després hi ha aquest com pràcticament
tothom, i després hi ha com en una segona línia
ja hi havia els que estem en segon nivell, no?
O sigui, el podcast de MarsBased, el de Seat
Rocket, el de Cafan, el de... el de Jordi Wild...
doncs està allà, saps? Vull dir, perquè suposo
que a la gent també li agrada també més potser
el factor forma, no?, que el contingut. I això
quan a nivell de negociació de capital, doncs
quan t'ho veus, que ja l'he mencionat, i no
et sabria dir si n'hi havia algun altre. Alguns
parlaven del d'Ancle Life, l'associació aquesta
de salut mental per a emprenedors i empresaris.
I més o menys són aquests. Podria estar... Podria
estar oblidant -me algun, però més o menys el
factor comú és aquest. Però a mi no una cosa,
eh? És que la majoria dels que menciones dels
americans o dels anglosaxons, tot és més o menys
el mateix format, no? Allò que comentàvem l'altre
dia, que han sortit diferents mitos que els guests
van rodant de l'un a l'altre, el meu punt és,
o sigui, quan tu en un podcast d'aquest tipus
li afegeixes vídeo... La cosa tampoc guanya tant,
eh? El producte que t'endús en un i en l'altre
és idèntic. Igual, em direu, sí, pots agafar
alguna mica de llenguatge corporal... A veure,
em sembla que no hi ha molta gent que estigui
quatre hores i mitja sentada, clavada amb els
ulls a la pantalla mirant YouTube. Perquè si
no, tela, eh? I penso que el vídeo, una de les
coses que fa és que li treu... aquesta passivitat
al medi, és a dir, aquesta idea que pots estar
fent una altra cosa. M'encantaria veure quines
són les mètriques d'engagement del vídeo en
tal com a podcast, però a menys que no tinguis,
per exemple, el concepte aquest de Joe Rogan,
a mi, mira, jo abans que fer vídeo m'agradaria
tenir, saps el Joe Rogan que té el Jamie, que
sempre li pregunta coses? A mi m'encantaria
tenir un Jamie. Ah, sí, sí, sí, aquest que de
vegades et diu, escolta, busca'm això, no? Sí,
sí, sí. Sí, oh, m'encantaria, m'encantaria,
perquè a vegades, o sigui, dic coses així com
top of mind que dic, hòstia, no sé si això, estic
fotent la gamba, perquè ho vaig llegir fa tres
anys i ara ho estic aquí recitant així de memòria
i tinc una recol·lecció molt vaga d'aquesta
idea. Diria, Jamie. ajuda'm una mica amb això.
I em posaria, pum, l'estadística aquí, saps?
O posa'm les slides que t'he enviat abans de
començar. Pam, això és molt... Això seria com
l'equivalent de podcast de tenir majordom. Sí,
o un assistent. No, al final, és el que deia,
que dins de... Si tu has de cooperar, perquè
al final el teu temps és finit, no? I dius, si
el mateix convidat, tipus això, passa un naval
i passa per Joe Rogan, Lex Fridman, no sé qui
més, no m'escoltaré als quatre. perquè tot sumat
són 15 hores d'escoltar -ho parlar i segurament
acabaran parlant dels mateixos temes. Pot ser
que parlin de temes diferents, però més o menys
en sentiràs un i potser te sents el segon i el
segon la meitat del temps estaràs com dient,
hòstia, això ja em sona. I més si fa molt poc
temps que l'has escoltat. En igualtat de condicions,
has de comparar quin agafaràs, el que et generi
més simpatia al convidat i després ja el de la
qualitat, perquè jo crec que el vídeo et dona
un cert nivell de credibilitat. I això va potser
en contra del que ens ha passat a foc a terra,
que ha estat diferent. Perquè a nosaltres ens
ha anat bé ja sense vídeo, al punt que gairebé
si teníem força més escoltes, per exemple, que
el de MarsBased, tot i no tenir vídeo, jo crec
que, clar, aquí el fet de no tenir un vídeo no
ens ha restat. És a dir, si tu tens un vídeo
i és molt bo, li suma molt. És un multiplicador.
Però tenir un vídeo dolent és un multiplicador
dolent. És com si el vídeo, en aquest cas, et
pot multiplicar cap amunt o cap avall. No treu
punts, perquè ens entenguem. No pots multiplicar
per zero. Multipliques per un número enter, positiu
o negatiu. Però no pots multiplicar per zero.
Si jo ara el podcast amb els feis i li trec el
vídeo, potser inclús em pujarien les visites.
Per què? Perquè el vídeo m'estava arrastant.
però no m'aniré a zero de visites per treure
-li, perquè l'àudio la gent ja l'escolta. M
'explico? Aleshores, si li poso un molt bon vídeo,
la gent té un incentiu per dir, hòstia, vaig
a mirar -me ara el vídeo, no? Vaig a veure, ah,
doncs home, aquí hi ha llenguatge corporal, la
gent està més connectada, i després, que aquí,
també és on volia arribar, ja no només ho hem
vist en els episodis que de foc a terra hem fet
en persona, sinó que en una relació a curta distància,
en una conversa... a la distància curta, perdó,
que ens estem mirant als ulls, que estem presents,
estem connectats, allà ja no hi ha allò de dir,
no és que estic... M'arriba una notificació
d'Slack, m'arriba un correu, hòstia, que em
truquen al mòbil, hòstia, sento el timbre. No,
perquè tu estàs allà i estàs completament aïllat,
estàs en una bombolla. Hi ha un nivell de presencialitat
que no assoleixes fent un remot, val? Sí, jo...
tinc moltes distraccions. Aquest és el problema,
que tinc moltes distraccions i com a ment neurodivergent,
a la que m'arriba alguna cosa i, hòstia, o s
'està a punt de caure alguna cosa de la taula,
o saps què? Merda, saps? O penso, ai, hòstia,
aquest paperet que m'havia apuntat alguna cosa
i ho veig ara i el meu cervell no pot no anar
allà, saps? Per molt que estic parlant amb tu.
En canvi, en persona, és diferent. Segurament,
això es notarà a mesura que anem fent més episodis
en persona, amb convidat i tal, que, bueno, ja...
una intensitat de debat diferent. Hi ha un ritme
diferent. No hi ha els... El moment aquest incòmode
de t'he preguntat una cosa i trigues uns microsegons
a reaccionar perquè no sabia que em venia ara
la pregunta. És com que de vegades amb el...
Clar, tu ja ho llegiries del llenguatge corporal
que et vaig a donar pas a tu. Però aquí no. Aquí,
quan estem gravant de casa a casa, no passa.
Per tant... Jo ara és amb el que estic bastant
fixat. És a dir, jo crec que arribo a un punt
a la vida d'un podcast en què, si t'ho creus,
has de fer aquesta inversió. I mira aquí, jo
soc el gran evangelista del Ramon, però amb el
tema del podcast jo crec que a mi m'ha estat
restant tot aquest temps i estic fent més de
defensor del podcast presencial. I al final no
oblidem que potser vinc esbiaixat perquè vinc
d'11 anys. Sí, 11 o 12 anys de fer esdeveniments
en persona, que això també segurament em pesa,
no? I potser hi ha gent que va començar fent
un remot i diu un podcast d'hòstia remot, però
no ho sé, no és tant el cas, sol ser més l'excepció.
Cuidado per això que els patrons de consum se
'n van cap al vídeo. És a dir, la gent està buscant
activament contingut a YouTube i Spotify li està
donant una força al vídeo. És que et diria que
ara la majoria de gent comença primer vídeo.
Exacte. Malgrat el que aporta el vídeo... no
és tan diferencial en el meu criteri, a menys
que tinguis el Jamie que et pugi les slides,
eh? No, no, exacte, exacte. De fet, aquí hi havia
un altre punt a favor del tema del vídeo, és
que, si ho mires, molta gent utilitza, així és
molt més fàcil fer els curts, els reels, els
shorts, en vídeo. No en veuràs mai a xarxes socials
de... Àudio només. Tot i que, per exemple, Buzzsprout
genera una mena de snippets, uns talls, que tu
pots servir per viralitzar -los i al final posen
una animació sobre el teu logo. I jo no els he
fet servir. Perquè la gent el que consumeix,
si t'hi fixes, quan tu entres a YouTube i et
poses allà els shorts i tal, tu ja veus que aquell
format que és d'una o dues frases, un intercanvi
de dues o tres frases, o potser ni això, només
el convidat dient alguna cosa amb el subtítol,
I que és com, uau, és el highlight, no? I això
t'ho dona el fer -ho en persona. O sigui, no
sé, fer -ho en vídeo, com a mínim. En persona
queda molt més. De fet, hi ha tota la xarxa aquesta
de fake podcasts que no sé si ho has vist. No
conec el concepte. Gent que es grava per fer
marca personal. com si estiguessin entrevistant
en un podcast, però en realitat aquell podcast
no existeix, però estan en un estudi, en una
butaca, aquestes així, com molt fashion i tal,
en un bon micro, com si fos un podcast, dient
coses aquestes que les subtitulen, però aquest
podcast no existeix. No ha existit i no existirà
mai, saps? Vull dir, això ho fa, gent, per assolir
viralitat, per donar -se marca personal, per
donar -se a conèixer amb el seu Instagram, etcètera,
etcètera, i sí, sí, és un concepte, els fake
podcasts. Hòstia, jo és que amb el món... Saps
com m'agrada imaginar -me el món digital? O
sigui, com que... Imagina't les Big Tech, que
cada dia tenen un lut, com un tresor. És que
ara diré un número i no sé quants diners plouen
a creadors. cada dia agregant Instagram, YouTube...
És a dir, quant cauen els partners -programs
d'aquestes companyies quan els teus vídeos són
virals o generen engagement amb la gent, no?
Llavors, m'agrada imaginar com que cada dia
hi ha una quantitat finita que... aquests déus
et tiren des del cel i la teva feina és com aporrejar
el teclat per aconseguir l'algoritme perfecte
per agafar una part una mica més gran d'aquesta
cosa que els déus t'estan donant en forma com
de monedetes des de l'aire. Què et sembla aquesta
visió de la vida? És una visió. Ens estem convertint
en això, eh? O sigui, et sembla estúpid, però
no és cap estupidesa, eh? És com funciona el
joc. Això ja seria quan comencéssim a posar també
un Twitch i fer vendre subscripcions i que la
gent faci microdonacions i, aleshores, si tens
5 subscripcions durant l'episodi, doncs ens
posem a fer uns burpees, saps? Si en són 10,
el Marc canta una cançó. Si en són 15, aquest
tipus de coses, no? Però això és part de guanyar
l'algoritme. És a dir, jo el que m'imagino
és, escolta, cada dia hi ha un pastel gegant
de diners que caurà i plourà sobre del món perquè
a base que nosaltres estem visualitzant contingut,
aquestes empreses donen diners als creadors.
Vale, fantàstic. Llavors, què has de fer tu?
O sigui, el teu objectiu en el joc aquest multisuperversal
és entrar i aporrejar el teclat o començar a
dir tonteries d'on el micro per aconseguir que
el màxim de gent et miri i recollir el màxim
de diners d'aquests que cauen cada dia. A mi
aquesta idea, o sigui, com que a nivell de societat
haguem acabat així, em sembla divertidíssim.
La putada és que això fa que es reparteixi menys
el pastís en el llarg plaç, perquè si t'hi fixes,
al final, els creadors s'acaben queixant molt,
o bé, no, els creadors no, els que estan a dalt
de tot, no. Si tu ets Mr. Beast, jo crec que
no et queixes gaire de com funciona l'algoritme.
Els que s'acaben queixant... són els que no
acaben d'arribar o que estan començant a tastar
les mels de la monetització, però no els hi dona
com per viure. I llavors, clar, es queixen de
l'algoritme, que és molt predatori, els obliga
a estar allà molt lligats a fer contingut, i
quan abans havies de fer tres vídeos a la setmana,
ara l'algoritme et diu que n'has de fer cinc,
i que siguin d'aquest tamany, i que a part tinguin...
O sigui, cada cop posen... És un race to the
bottom, no? O sigui, al final és un tema de...
que al final està fent tanta gent que tu has
d'anar posant capes de complexitat, has d'anar
fent més, has d'anar pujant la barra del nivell,
perquè si no al final tothom està entrant, d
'alguna manera tampoc pots repartir -ho entre
tots, i has de premiar, entenc, com a plataforma,
la gent que més s'esforça. Però clar, arriba
un punt en què els requisits són absurds. Així
com a YouTube fa molts anys era com pujar un
vídeo a la setmana o tres vídeos a la setmana
i més o menys que tingués un títol correcte i
que la qualitat fos bona i ja està, i que la
gent tingués interaccions, doncs estava bé. De
cop i volta, clar, tio, no només això, també
premiem que hi hagi les interaccions, però han
de ser les interaccions en els primers 30 segons.
Això què va incentivar? Que la gent comencés
en massa a gravar aquelles intros en les que,
de cop i volta, et mostren tot el que tu has
d'ensenyar al vídeo perquè la gent es quedés
durant els 30 segons i ja tingués una reacció
i demanar... tots d'aquí a volta comencessin
a demanar explícitament, ei, si t'agrada aquest
contingut, fes like i subscribe i no sé què,
i deixa el teu comentari aquí sota, i ara entrem
en el vídeo. Clar, què passa? Que si això ho
feies més explícit, segurament a algun punt YouTube
va dir, sí, però la gent... va començar a marxar
després dels 30 segons. Veien aquest tros, com
que ja havien vist els highlights, ja havien
deixat el seu comentari, tenen jo aquí a fer
la meva feina, la resta del vídeo ja no m'interessa
tant, marxo. Es van veure que tots els vídeos
han picat, queien a partir del segon 30. I què
van dir? Doncs YouTube torna a canviar l'algoritme
i diu, no, ara el que busquem és que després
dels 30 segons la gent també s'hi quedi almenys
dos minuts més i que navegui altres vídeos des
de dins, que faci servir -lo d'obrir altres
vídeos. I el de sempre, al final és la llebre
i la tortuga. Quan arriba tothom en aquest punt,
diu, no, no, ara està una miqueta més endavant
la línia de meta. I això fa que sigui més complicat.
A nivell de monetització, només la gent que estigui
molt, molt enganxada, que tingui tots els ous
en aquesta cistella, és la que dirà, hòstia,
si ets un Mr. Beast, tens l'oportunitat de seguir
sent el primer i fer un all -in i dir, soc el
número 1. I deixo fora la gent, perquè jo ja
tinc el meu exèrcit de 120 persones que treballen
per mi, i m'ho fan tot, i per tant, quan vingui
un nou canvi, poso endavant, ho faig tot, i després
els que ja estan començant a guanyar suficient
com per dir, que si ho tinc aquí, o m'hi va
la feina, m'hi va la casa, i diuen, doncs desesperació
absoluta, vaig a fer -ho, i en alguns casos els
va bé, i ole per ells o per elles, i que puguin
monetitzar -ho i viure d'això. Però tots els
que es queden enrere, Doncs, hòstia, malament,
perquè no tothom pot estar adaptant -se a això.
I al final suposo que és una mena de darwinisme
mediàtic, en aquest sentit. Però jo veient -ho
des de fora penso, hòstia, com estan jugant amb
aquesta gent, saps? Que les regles d'això canvien
tan ràpid. És com si, i aquí entro en el teu
terreny, és com si a mitja carrera de Fórmula
1 canviessin les regles i diguessin, no, no,
hòstia. S'està corrent el campionat de no sé
què i a mitja carrera diuen que al final el millor
és ser tercer, no ser primer. I el cotxe ha de
passar per boxes dos cops per volta. Com? A mitja
carrera? Seria una cosa molt rara. Heu de tenir
dos pilots en comptes d'un. No s'han de tornar.
Seria una cosa estranyíssima. Aquesta és la meva
impressió que tinc quan veig YouTube que cada
dos per tres canvia aquestes coses i tot el negoci
que hi ha darrere. No seguim parlant de Fórmula
1, no? A veure, si és una aportació... És tot
el que tu podries aportar de Fórmula 1. Si tota
la conversa que tu podies tenir l'has acabat
aquí, oi? Bueno, tenia el risc de treure aquest
tema o que em sortissis també amb el tema de
l'avió aquest d'Índia que ha caigut, saps?
I que fessis un monogràfic de tema d'avions,
que sé que és una altra de les teves passions.
Sí, però no, com que no me l'has demanat, jo...
Ara, ja se m'han concedit molts desitjos a nivell
de podcasting, ja. Però, no, mira, és que tu
aquest tema el menciones... Ja no parlem més
de Fórmula 1, eh? És tot això el que l'audiència
sentirà de Fórmula 1. No, o què? Però podem portar
algun convidat o convidada del món de la Fórmula
1, vull dir que ara que tindrem convidats, o
sigui, que tindrem convidats, doncs, per què
no, saps? Pedro Martínez de la Rosa. No en conec
més, tampoc, però, bueno, potser he dit alguna
cosa de MotoGP, ara que hi penso. Déu meu, Àlex,
déu meu. Escolta, doncs, és que moltes vegades
menciones aquesta idea, i que a mi sempre m'ha
semblat molt interessant, de que tu sempre vols
ser com l'embrió, no?, en la nova xarxa social
per capitalitzar sobre ella, però, clar, llavors
això té el risc que aquesta xarxa social no se't
sentirà bé o anirà malament, no? Llavors, sempre
quan està allà al principi, sempre et dona com
molta més palanca a l'hora de tenir èxit allà
dins. però la reflexió a la que volia arribar
és que, i quan has posat aquest exemple de darwinisme
m'ha semblat interessant, i és que quan tota
aquesta sopa s'estava formant, no era megaclar
qui seria el guanyador, però ara, havent -hi
aquestes dinàmiques tan consolidades... És a
dir, em dona la sensació que està costant molt
als nous entrants agafar escala. També és un
tema de quantitat de moviment que tenen les que
ja existeixen, no? És a dir, ja no desbancaràs
a un YouTube, ja no desbancaràs a un TikTok,
ja no desbancaràs a un Instagram, és a dir, ja
tenen una massa, les fa impossible. treure -les
de l'equació, de la mateixa manera que, jo què
sé, un MySpace va poder marxar, perquè potser
l'utilitzaven, no sé, m'ho invento, 5 milions
de persones. 5 milions de persones amb números
d'internet, és que no és ni el canvi del pa.
La meva pregunta és, tu creus que encara la teva
tesi d'apalancar -te en xarxes socials incipients
aplica? O creus que ja... No hi ha espai perquè
aquestes noves, o és un espai molt difícil perquè
aquestes noves floreixin? No ho sé, perquè és
que el bito sí està molt lluny de la meva especialitat.
I aleshores jo, clar, al·lucino quan de cop i
volta apareix un Shane de la vida, te'n recordes
que vam fer l'episodi de Shane? Jo no sabia
ni què era. I de cop i volta vaig començar a
veure -ho a tot arreu. Doncs ara ho estic veient
amb Temu, saps? Què collons és Temu? De cop
i volta tot el duolingo, tot d'anuncis de Temu...
I molt absurd, per cert, aprofito per fer la
denúncia social d'aquest tipus d'anuncis, són
ridículs, són dels pitjors anuncis que hem vist
mai a casa. Mira que hem vist anuncis molt dolents.
Un matís, és que aquest exemple... No, sé que
no són xarxes socials, però vull dir que... Però
és un bon exemple, eh? Sí, et anava dient, no
eren xarxes socials. No, però Snapchat també
apareix un moment que ja es pensava que estava
trilladíssim el tema de xarxes socials, i TikTok
també. I segur que sortirà un substitut de TikTok,
saps?, en el seu moment, però, hòstia, no ho
sé. Jo, per exemple, no ho estic veient a Blue
Sky, per exemple. Per què? Perquè segurament
està sent més moderat, està sent més conservador,
està volent tenir ètica dins del que es pot tenir
d'ètica en una empresa nord -americana, però
llavors això segurament els farà perdre molta
potencialitat, i llavors faran que siguin negocis
que no surten a compte. Per què és diferent que
Twitter? O X, perdó. Blue Sky, ara, i de manera
popular, se'l coneix com el Twitter d'esquerres,
bàsicament perquè no és un famer de nazis. I
al final està molt més orientat i que no està
tot cert el tema aquest del fa divers i molt
més obert a nivell de que tu tens les teves dades,
tècnicament la interoperabilitat i no sé quantes
històries més que a mi, francament, no m'interessen
molt. El que sí que m'interessava era bàsicament
una alternativa a Twitter, en aquest sentit.
Però, clar, què passa? Que el fet de... No sé
tant... O sigui que, tècnicament, tenen un discurs
molt més proteccionista de la privacitat i moltes
d'aquestes coses fa que segurament sigui molt
menys atractiu de cara a inversió o de fer negocis
B2B amb les dades i fa que vagin molt lents i
que, francament, segurament es quedarà mig camí,
saps? I no ha acabat de ser el Twitter killer
que havia de ser, val? Però, bueno, no sé. A
veure, tira. Està bé, però no... A mi em fa més
mandra que res. M'agradaria que fos més actiu
que Twitter, però no ho ha estat ni crec que
ho arribi a ser mai. Ara m'has recordat que
feia temps que no em venia al cap i és aquesta
idea de la interoperabilitat. Això no havia de
ser mastodon? Mira, mastodon... Està... Més o
menys que deu fer un any que el vaig deixar de
fer servir. Suposo que sí. Al final... Al final,
és el que diem sempre també de conveniència,
no? O sigui, quan tu vols aplicar una cosa que
va en contra dels incentius del negoci, però
perquè vols quedar bé, deixa'm que ho reformuli.
Generalment, l'ètica va en contra de la conveniència,
val? Fer coses tipus per garantir molta més privades
als usuaris fa... que sigui molt menys convenient.
És a dir, tu ara, per exemple, i això amb un
exemple molt clar, és quan tu vas a seleccionar
fotos a qualsevol aplicació del mòbil, amb Apple,
bàsicament, hòstia, ara de cop i volta, com que
el nivell de permisos és granular i va a nivell
de foto, evidentment que li pots donar accés
a totes les fotos a una aplicació, però si tu
dius per un casual Com jo, has comès l'error.
M'ho hauria de pensar que no és un error, però
a nivell de conveniència ho és. De dir, no, no,
deixa'm seleccionar quines fotos és, cada cop
que vull penjar una foto a Twitter o a Instagram,
no sé què, és un merder. Perquè és com un, bueno,
espera, no, o sigui, canviar l'accés. Només
tens accés a aquestes fotos, vols canviar -les?
Sí, vull canviar -les. Ves a seleccionar aquesta,
pom, entra, et porta les preferències del mòbil,
saps? Després, tornar enrere, recordar -te on
estaves, és una miqueta, és bastant una merda.
Perquè, per conveniència, el mateix que el factor
de doble autenticació... Moltes altres coses
aquestes que a nivell de et garanteixen la privadesa,
et garanteixen més estabilitat, potser millors
preus, però en conveniència. Com a resultat d
'això, acabem tenint que si les barres de cookies,
els pop -ups intrusius, donar permís explícit,
haver de donar permís explícit a tot. tot el
temps, vull dir, no ho sé. I, aleshores, Mastodon
també el mata una mica això, no? No, és que Mastodon,
clar, per resistir, t'has de crear la teva pròpia
instància o anar a buscar una instància, no sé
què, perquè l'oficial de Mastodon ja està molt
carregada, perquè no s'ho poden permetre, bàsicament,
saps? I, aleshores, clar, ja crear -te una instància
és una cosa rara. Quines selecciones? No ho sé.
Després lliga -li, no, que pots tenir el teu
domini. La gent normal no té dominis, saps? És
que tot és molt raro, saps? Tot és molt raro,
és molt difícil. Al final poses 25 pals a les
rodes d'una gent que encara va amb tricicles
i no tens suficients radis entre els quals intercalar
tots els pals a les rodes que els hi vols posar,
val? Els usuaris. I això és una miqueta el que
ha passat amb Mastodon, amb menor escala, amb
Blue Sky, però que també ha passat a l'altra
banda de l'espectre. tens el, m'importa tot,
una puta merda, creixement a tot preu. Tens Twitter
en aquest sentit, Facebook històricament, Google,
Uber, etcètera. És interessant com la complexitat...
et fa com que cada cop puguis fer menys coses,
saps? És a dir, està aquesta idea que tota la
gent, tots els romàntics de l'antes diuen, no?
Que comences a mirar enrere i dius, hòstia, és
que hi ha un munt de coses que abans podia fer
i ara no puc fer, en canvi hi ha molt poques
coses que ara pugui fer que abans no podia fer.
És a dir, com la regulació és un embut, no és
una porta que s'obre, no? I tenia al cap un
exemple, quan ho has mencionat, que he pensat,
hòstia, tinc molts amics que no ho hagués dit
mai, que utilitzen molt, La merda aquesta de
que cada vegada que es fa en una conta posen
un correu d'aquests, un relay, saps? És a dir,
un correu que va directament en el teu però que
és una màscara, no? Coses que abans, quan l'internet
era el far west, t'importava tres pitos, però
ara, o sigui, que realment aquest tema està començant
a ser rellevant, ostres, doncs ja m'ho diuen
que ja, clar, estàs posant com pals les rodes
com a l'experiència, no? I ara ja l'estàs dificultant,
l'estàs fent. No, és que ara, no sé, abans un
jost de contrasenyes la gent no sabia ni el que
era. Clar, però per què han hagut de regular
aquestes coses? Generalment, la regulació ve
perquè s'està fent un mal ús d'un bé que hauria
de ser públic. És a dir, a Barcelona acabaran
prohibint que la gent vagi amb patinet o amb
bici perquè està infestat de riders que es passen
la llei pel forro dels collons. I no és il·legal
anar amb bicicleta. Pel que sí que arriba un
punt en què és molest que vagin en contradirecció
a totes hores. que ocupin molt espai públic per
donar un servei que és privat i que al final
acabin entorpint l'experiència de la resta d
'usuaris de la ciutat. Per què es va haver de
regular tot el tema de les dades privades? Doncs
perquè les empreses feien autèntiques salvatjades
amb les dades privades. I al final, si no es
fessin les coses malament, no hi hauria problema.
No has de regular una cosa que la gent no en
fa mal ús. I generalment més que la gent són
les empreses. Aleshores, que en el nom del progrés
s'emmascarin moltes pràctiques ja no qüestionables,
sinó directament marexadores de càstig físic,
doncs... Bueno, al final acaba tenint aquestes
conseqüències i al final acabes trencant allò
que volies jugar, saps? Vull dir, t'acabes munyint
tant la vaca que t'acabes carregant la vaca,
en aquest senzill. No, jo no ho veig... Jo veig
que la regulació... La gent tendeix a fotre -li
la culpa al regulador. No, el regulador fa la
feina perquè algú s'ha queixat moltíssim. que
estaven fent un mal ús d'alguna cosa i el regulador
li ha arribat. Si no, no li hauria arribat. Sempre
s'ha de pensar que al regulador li arriben coses,
però activament no va a regular coses un regulador,
saps? Són gent que li agrada treballar més aviat
poc. Aleshores, bueno, van arribant queixes i
queixes i queixes d'... Igual que en el seu
moment, doncs, totes les motos, totes les putes
motos de Barcelona aparcaven a la vorera, barrer
un punt en què l'Ajuntament hi va dir, doncs
ja no es pot aparcar a la vorera si ets una moto,
que la gent encara ho fa. Però van començar a
posar multes. Per què? Perquè, clar, quan hi
ha 3 o 4 motos a la ciutat, no et queixes. Segurament,
no ho sé, per dir alguna cosa, quan hi havia
4 motos a Barcelona, això no es va regular. Quan
hi va haver 20 motos a Barcelona, no es va regular.
I quan ja va començar a haver -hi, o quan només
hi eren 3 els que aparcaven a la vorera, doncs
no passava res. Al moment que són 200 .000, ja
està. Què acabaran regulant? I què espero que
regulin aviat? Doncs... el tema del soroll al
metro de transport públic, la penya que no fa
servir auriculars, doncs això crec que no només
s'hauria de regular, s'hauria d'imposar càstig
físic i públic. Com funciona això? Va, no, tio,
si tu vas al metro i estàs sentint música de
tot Cristo o les converses al telèfon de la gent
perquè no fan servir el telèfon com silenciat.
Ja no et dic que parlin, sinó que se sent l'altra
persona, la persona de l'altre cantó d'auricular
perquè porta el telèfon a distància. Però per
què no fan servir auriculars? perquè són idiotes,
bàsicament. Però és com, no, és com tu puges
a un autocar o a un autobús i el més normal és
que sentis música. Sentis el reggaeton de l'imbècil
de torn que porta música o que està mirant vídeos
a TikTok amb el volum a tope i li és igual tot,
saps? Doncs això és molt molest per a algun tipus
de gent, però, bueno, ho hauríem de regular d
'alguna manera, saps? I arribarà un punt en què
ho regularan i direm, ai, és que ens treuen les
llibertats individuals. Dius, llibertat individual...
Tu no tens molt clar què vol dir llibertat, saps?
Vull dir, en aquest sentit. Però, bueno, per
començar, no és un dret que tu puguis anar escoltant
música a tot volum molestant l'altra gent. Tu
no tens dret a molestar. Per tant, tot això,
tota aquesta regada de vuelo a cascarrabies és
perquè... Perquè al final, a nivell de negocis,
acaba passant el mateix. Aleshores, ens queixem
molt del GDPR i d'aquest tipus de permisos tan
xungos amb Apple i tal, perquè històricament
s'ha fet molt mal ús del que hi havia darrere.
I algú ha dit, això s'ha de regular. Estic impactat
en el món en què visc. Mai havia tingut aquesta
experiència. Tu no agafes el metro, tio. No,
jo només em moc a 10 minuts de la rodona de casa.
Però pel carrer també ho hauràs vist, gent que
té la música a tope, no? No t'has trobat els
tics riders que van amb la seva bici dutxíssima?
Sí, sí, això sí. Motoritzada? Això sí, això sí.
Que van a 3 .000 per hora i que a sobre porten,
o sigui, només tenen el porta -monsters i porta
-redbulls, sinó que porten uns auriculars de
la parra per tenir música a tot volum? Sí, sí,
amb aquest soc familiar. A més, és que jo he
vist que un ull en carrega fa molta pujada i
els tios pugen en contradirecció per la pujada
amb la bícia, amb el patinet elèctric, que en
aquell patinet no sé què hi ha allà sota, o sigui,
hi ha un motor nuclear. I... I pujant sobre res
és increïble. No, però és veritat, però tu al
final el que estàs parlant és com una nova tecnologia
o un nou producte que fa... sacseja les coses,
no? I això què crea? Doncs obre espais. Llavors
aquests espais estan... disponibles per ser arbitrats.
I llavors hi ha un arbitratge gegant en un moment
molt concret en la història. I jo què sé, pots
posar, per exemple, això dels... Mira, em ve
el cas dels patinets. Quan va haver -hi tota
la febre aquesta de que totes les ciutats europees
estaven infestades de patinets per tot arreu,
els deixaven per tot arreu. Em semblava salvatge
que dius, Déu meu, si les ciutats es tenen que
veure així a partir d'ara, no vull saber què
passarà el 2040. Hi ha aquesta oportunitat, el
que passa és que la gent, en lloc d'agafar -ho
d'una manera responsable, jo crec que... com
l'esperit humà, no és així, sinó que el que
fa és que t'agafa la mà, l'ombro i, si pot,
t'arriba al coll. I a l'explotar, aquesta falla
d'arbitratge porta com a l'atenció, en aquest
cas urbana, i això és el que porta, o igual amb
les cookies, eh? Vull dir, igual amb tot el faroves
digital que hi ha hagut. I això el que fa és
el que tu dius, és que el regulador s'ha de
posar a regular alguna cosa, que crec que tens
bastanta raó, és gent que possiblement, si pogués,
no treballaria. Llavors, home, estigueu -vos
quietets, que jo prefereixo no regular, perquè
jo no tinc gaires ganes de treballar i avui són
divendres a les 3 i me'n vull anar a casa. I
avui volíem parlar de navegadors, imagina't,
està on hem arribat. Doncs parlarem de navegadors
un altre dia, aprofitant, ja que estàvem parlant
de tema de podcasting, què més creus que has
après d'aquests... anys que portem fent poca
terra de podcast, coses que no t'esperaves que
haguessis pogut aprendre. O l'últim any, potser,
si vols acotar -ho una miqueta més. No, és que
et diria que no és el que més m'ha sorprès,
perquè tampoc és que m'ho imaginés, però et
diria que la bona lliçó en aquest megajoc que
hem descrit fa un moment, on et plouen els diners
en forma de views i de likes i d'aquest tipus
d'interaccions, sé que és molt tòpic. Sisplau,
que no soni, que no patronitzi, però va molt
bé com ser tu mateix, en el sentit de què ens
funciona a nosaltres si no saps ni demanar que
la gent es subscrigui al canal, que ens donin
like, si no ho saps, si no ens surt de dins,
no ho sabem fer. Nosaltres què sabem fer? Nosaltres
sabem muntar esmorzars a forquilla. Llavors,
igual... No, no, és veritat, si no estem destinats
a tenir una audiència molt gran, perquè mai la
tindrem, però està bé, hi ha molt poca gent que
estigui disposada a aguantar això. Però, en canvi,
aquesta connexió directa amb l'audiència crec
que és una de les propostes de valor que aquest
producte està oferint. Llavors, on vinc amb el
punt de ser un mateix? Quan una persona s'aventura
a crear un producte d'aquest tipus, ja sigui
un podcast, un canal de YouTube, el que sigui,
s'emmiralla amb el que fan els grans. I els
grans sempre funcionen amb la mateixa proposta
de valor, que és proposta de valor de volum de
likes, o d'engagement, o de views, o del que
sigui. Perquè això és el joc que dona més rellevància,
visibilitat i popularitat. I la gent surt a jugar
amb aquest mindset al terreny de joc. És a dir,
per ells, l'èxit, el succés, és això. Si alguna
lliçó s'ha de prendre de tot plegat, és que...
Hi ha altres maneres de guanyar en aquest joc.
És a dir, hi ha aquesta idea, en anglès sona
millor, però en castellà seria com pintar -te
tu mateix amb un altre eix de coordenades. Això
és català, eh, Marc? Això és català, però bueno.
Sí, però és que en anglès sona millor, eh? Que
en anglès és plot yourself in a different vector
space. Sona millor que no. pinta't a tu mateix.
Déu -n'hi -do. Penso que està bé que la gent
es pinti a ell mateix, o s'imagini, en un espai
diferent de coordenades que no sigui el mític
cartesià que fa servir Mr. Beast o qui sigui
i que hi ha altres maneres de guanyar en aquest
joc. Déu -n'hi -do. Jo tinc un parell, per no
dir tres. Una és que de manera orgànica les coses
acaben passant si li dones suficient temps. És
a dir, és curiós perquè quan vam començar...
Bàsicament aquest podcast va començar amb ànims
de, bueno, anem a fer això com a side project,
no? I a veure què passa. Sense zero preteses,
i què passa? Crec que hem arribat molt més lluny
del que esperàvem, no? O sigui, portant més de
tres anys, tenir inclús Patreons, tenir un patrocinador
com la gent de Parlem. No, ja no. Ja estem a
juny, però bueno, a veure com va dijous que ve
amb el Xavi. i que si ens haguéssim posat a estudiar
què és el que volíem llançar, no, què fem? A
qui volem atreure? Qui serà el nostre públic?
Quin format farem? Quin és el millor? Ens hauria
fotut una hòstia descomunal. En canvi, suposo
que el fet de llançar -nos -hi fer i anar aprenent
una miqueta, està bé. De fet, mira, un exemple
que va molt en línia d'això és el de que molta
gent, molta gent encara avui dia, hòstia, escolta,
el podcast, molt bé, està bé, és així, és curtet,
són 20 minutets, dic, fa... Tres anys que no
fem episodis de 20 minuts. Ja tots duren una
hora. Al principi fèiem 20 minuts, és veritat.
Era un dels únics requisits que vam posar inicialment.
Havia de ser curt. 20 minuts, màxim. I van durar
potser els primers 20 episodis. Van ser així
la resta. Ja van ser tots de 30, 40, saps? Aleshores,
la gent es queda amb allò, la idea inicial, d
'alguna manera ha anat evolucionant. Després,
una altra cosa que em fascina, molt potser contrària
a tot el que acabo de dir, és... Uau, la quantitat
de gent que encara no sap que tu i jo estem fent
això. Gent a la que considero més o menys propera
a mi, que per alguna cosa el seu cervell li ha
cancel·lat i no veu o no veu les meves publicacions,
o les publicacions, evidentment, veuran el Twitter
de Focaterra, però les meves, que postejo cada
dia a xarxes socials múltiples cops i parlo molt
sovint de Focaterra i tal, tal, tal... Ah, doncs
no sabia que tens un podcast, saps? Aquesta em
fa moltíssima gràcia quan després et para gent
ràndom pel parc del Guinardó o al gimnàs o fins
i tot a l'aeroport, saps? El pare, hòstia, escolto
foc a terra, no sé què, saps? Vull dir, és bastant
curiós, no? És a dir, gent que està molt propera
a mi no ho sap, saps? I gent que no em coneix
de res ens escolta i... I pràcticament saben
la nostra vida millor que nosaltres per allò
que dèiem de les relacions parasocials. No ho
sé, ho trobo bastant curiós. Jo crec que, amb
el salt ara del vídeo, dona com una certa autoritat,
potser, perquè diríem, hòstia, començava a portar
primeres espases a nivell de negocis i de comunicació
i tal, i de cop i volta, porta gent famosa, diran,
hòstia, i aquests tios? Qui són? I saps què passarà?
Que tu vas dir, hòstia, mira, aquests tios acaben
de començar, eh? Són així graciosets, tenen discurs
interessant, porten gent interessant. No sé,
estan bé. Mira'ls. Algun dia potser arribaran
lluny. Tenim una segona vida en vídeo. Sí, sí,
sí. És que jo crec que passarà això, saps? Això
ho dic perquè fa poc una persona em va dir, ah,
sí, sí, he vist que heu començat un podcast i
que heu portat el ganyet l'altre dia. Està bé,
eh? Per llançar. Està molt bé com a primer episodi,
vaig dir. hòstia, que malament que estem en el
tema de comunicació, que no passa res, ho adonem,
perquè al final dediquem super poc temps a això,
però... Hòstia, hi ha una miqueta de falta d
'atenció de la gent en general, però l'altra
és que nosaltres fem el que podem, que tenim
vides serioses més enllà del podcast i tenim
una feina, saps? I tenim altres interessos, però,
escolta, qualsevol feedback serà benvingut. Em
fa molta gràcia que diguéssim que va ser el primer
episodi, saps?