Bé, aquest és aquell que tenim una miqueta travessat.
Fa temps que volíem fer... Bé, tu no ho sé, jo
sí, però també et diré que se m'han passat una
miqueta les ganes. Com fa molt temps que tens
una cosa pendent, no? És com que se te'n passen
les ganes paulatinament i l'hauríem d'haver
esborrat. Però no, no, no, té coses interessants.
És que saps per què te'l vaig treure una altra
vegada? O sigui, saps per què el vaig rescatar
de la llista? Per què? Perquè la setmana passada...
A veure, clar, és que hem de desvelar de què
parlem, perquè si no, no tindria sentit el que
et diré. Parlarem del fil aquest històric de
Naval de com fer -se ric. Llavors, la setmana
passada, ara sí que tinc un text, l'entrevistava
un paio que es diu Chris Williamson. Què? Tu
coneixes Chris Williamson? No. Vale. A mi el
concepte Chris Williamson em té fascinat. Vaig
a intentar explicar el concepte Chris Williamson.
Arrel del format aquest de Joe Rogan, que és
jo soc un host d'un show i porto la flor i nata
de la societat i jo bàsicament soc un paràsit
que creix a base de les seves audiències, o sigui,
el concepte aquest de creixement de podcast,
jo penso que aquesta idea o aquest format ha
generat tanta riquesa o ha fet a tantes persones
riques perquè... Ha creat un munt de mitos, és
a dir, de gent que fa exactament el mateix. Exemple,
aquest Chris Williamson que tinc jo, el Dwarkesh
Patel, Lex Fridman, el Rich Roll, com es
diu aquell que fica The Diary of a CEO, que no
sé com es diu el tio. Steven Bartlett. Aquest,
aquest. Tots aquests tenen exactament el mateix
format. calcat, idèntic. Però és que a més, el
fort és que els guests van saltant d'un a l
'altre. És a dir, si tu, per exemple, els escoltes
als cinc, veus que la mateixa persona pot caure
en els cinc podcasts en qüestió de dues setmanes.
O sigui, és brutal. I tenen com mig planeta capturat.
Però el fort, i ara torno a Chris Williamson,
que em fa gràcia, i és que aquest paio, aquí
on el veus ara, que és com un guru de la productivitat,
bàsicament és com un déu portat a la Terra. Saps
on surt aquest tio? Aquest tio va aparèixer per
primera vegada en un reality britànic que es
deia Love Island, que he estat mirant i és bàsicament
l'isla de les tentacions de Gran Bretanya. Correcte.
Va aparèixer allà a primera edició i d'aquí,
o sigui, a veure, la gent que va allà... A veure,
com diríem això? La primera cosa que et ve al
cap d'una persona que participa en un concurs
d'aquest, a veure, no és el seu gran esperit
intel·lectual. O sigui, ha fet com la transformació
i ha dit, no, jo no vull ser aquesta persona,
jo vull ser una altra, i ara a sobre m'he tirat
el joc del Joe Rogan. Increïble, res. Aquest
és el meu parèntesi de... Tot això per dir -te
que va aparèixer una altra vegada, naval, en
el seu podcast. Tres hores, va estar. I arran
d'això... em va fer gràcia, vaig dir, hòstia,
ara és el moment de revisitar el fil aquest.
Però no pots tenir converses de tres hores si
no saps un mínim de coses, eh? Hòstia, Chris Williamson
són déu -n'hi -do, eh? Vull dir... Ah, no! Cuidado,
cuidado, cuidado! Que el tio és top, eh? O sigui,
el tio és bo, eh? Ah, vale, vale. Vale, vale.
L'únic que em fa gràcia és la transformació,
és a dir, és un cas d'èxit de la societat, vull
dir, és un tio que estava a l'isa de les tentacions
i d'allà ha anat creixent personalment per convertir
-se, hòstia, en una persona d'una profunditat
intel·lectual brutal. No, no, que jo no tinc
res en contra de Chris Williamson, al contrari,
que em sembla boníssim el tio, però em fa gràcia
que hagi sortit d'allà, o sigui, que allò sigui
els urgències. Ja, ja, ja, és una miqueta com
si això ho fes el Lloies, saps? D'alguna manera,
saps? O algun d'aquests participants... Exacte,
una cosa d'aquestes! I de nou, obro aquí una
finestra d'oportunitat per al meu podcast que
algun dia farem de personatges anglosaxons, el
seu homòleg espanyol. Algun dia el farem, algun
dia el farem, ja està, ja ho he dit. L'humòleg
espanyol d'aquest, bueno, vés a saber, no sé,
no pot ser un teaser? D'aquí seria? Hauria de
ser alguna cosa com David Bustamante o alguna
cosa així, perquè clar, la sortida d'un reality,
llavors... Sí, exacte. És difícil. Jo crec que
re bo ha sortit de Gran Hermano. Crec re mai.
No, bueno, sí, memes, bàsicament, memes. Sí,
no, clar, memes, però no persones. I segurament
economia subversiva. No, però no ha sortit cap
Nobel d'Economia, saps? De gran hermano. No.
Encara no. Algun dia passarà, Marc. Si és possible,
és probable. Ja ho saps. En fi. O al revés. Bueno,
va. Anem a començar amb això. Tenim context.
El fil aquest de Twitter... de Naval Ravikant,
que entre altres coses, fundador d'Angel List,
i s'ha convertit en una, ja l'he mencionat
més d'una vegada, una persona que és com un
referent en moltes coses, sobretot perquè desprèn
com un aura, és d'aquelles persones que té com
un aura, si t'hi fixes com parla ells, persona
pausada, que mai s'excita, que sempre diu coses
com molt pensades, amb què tria una estona contestar
sempre, molt reflexiva i tal. I, de fet, té la
mateixa imatge de Twitter des de fa milions d
'anys i no segueix a ningú, té 2 ,8 milions de
seguidors. Bé, s'ha creat com aquesta aura de
filòsof modern del sector emprenedor i d'inversió,
no? I, aleshores, com a inversor, evidentment,
també ha tingut molts d'èxits, val? Segurament
una persona més que és retirada i que es pot
dedicar el dia a pensar. Jo fa temps que l'he
deixat de seguir per les seves idees polítiques,
perquè és típica persona que, malauradament,
crec que ha assolit un nirvana ideològic i que
ha començat molt a, durant bastant de temps,
va estar fent molt d'apologia d'un cert tipus
d'ideologia política, molt contrària a la meva,
i va perdre el fil de tot allò que l'havia fet
com famós i conegut. I sap greu. Jo no soc la
persona més exemple de no parlar de política,
però suposo que hi deu haver més gent que li
ha passat el mateix, aquest desencant que hem
tingut amb les grans elites de Silicon Valley,
i sobretot perquè era bastant insistent i mostrant
flagrants demostracions de no conèixer certes
coses de fora del seu àmbit. típic, a Europa
són tots uns subnormals, els comunistes són uns
vagos, tot allò que no sigui capitalisme és càncer
de sida, etc. I arriba un punt que dius, hòstia,
el contrast tan heavy entre perles que has distribuït
de pensament i tal. Comentaris una miqueta de
xaval d'institut. que està dibuixant esbàstiques
a la seva taula allò a l'hora del pati quan
està castigat, no ho sé em va xocar molt tot
i així farem un exercici de separar l'autor
de l'obra i vam dir que comentaríem aquest fil
de com fer -se ric perquè la veritat que tinc
força opinions al respecte. I com que mai parlem
de diners, perquè, a més, els catalans ja tenim
això, que no ens agrada parlar de diners, però
hem pensat, hòstia, hauríem de parlar més de
diners, val? I a risc de convertir -nos en un
podcast d'aquests xavals de, com els de, jo
tinc un pla, ni coses aquestes, que l'únic que
fan és vacilar de, oye, hemos facturado 10 .000
euros en YouTube. Doncs, bueno, no has dit si
t'has gastat 20 .000, saps? Per facturar aquests
10 .000. Però, bueno, vull dir que la gent de
peu no rasca aquestes coses, val? Però, en fi,
en fi. M'estic anant molt per les rames. Com
ho vols fer, tio? Seguim el fil tal qual o què?
Sí, podem fer dues coses. Podem seguir el fil...
Aquesta és l'una, aquesta és la fàcil, diguem.
La no tan fàcil, si vols, com que anàvem a parlar
d'això, ho he preparat una miqueta, ho he agrupat
amb temes. Hòstia, Marc, tu sí que t'ho has
currat. Jo el que he fet ha estat traduir -los
al català. Saps? I ho ha fet ChatGPT, imagina't,
no? Evidentment. Hi ha típiques paraules que
fer la traducció al vol hauria de... Sí, ja he
fet diverses vegades allò de traduir coses al
vol, i clar, què passa? Que de vegades l'anglès
i el català són idiomes que sintàcticament són
bastant diferents, i aleshores de vegades estàs
fent la traducció a una cosa i dius, merda, aquesta
paraula canvia el significat de la frase i has
de tornar a començar, saps? Per tant, per fer
-ho una miqueta més lleuge. No ho sé, tio, tu
diràs. Mira, jo t'encamino. Va, encaminem. Encaminem,
si vols, i anem fent. A veure, no et diré que
ho he fet tot ara, perquè això recordo que en
el seu dia... És que aquest fil és vell, eh?
Això és abans del Covid. Sí, 2018, em sembla.
Ah, doncs mira, no sé exactament quan tenia notes
d'això i ho tenia més o menys fet. Llavors les
vaig agafar, les he reestructurat i ja tinc una
cosa amb la que podem treballar avui, si vols.
D'acord, d'acord. Sí, és això. O sigui, al
final, és un compendi de... Ara no me'n recordo
quants tuits hi ha, me'n vaig a fer un recompte
ràpid, uns 30 i algo, si no recordo malament,
d'acord? Que diu coses que semblen bastant òbvies
i algunes que tenen més xetxa, algunes que les
podem passar directament perquè o no ho conec
o no d'això, no? I el que sí que és veritat,
que s'ha de donar com un disclaimer, no?, al
principi, és que només apliquen a gent que té
diners. Vull dir, que si no tens diners... El
títol és una miqueta esbiaixat, perquè et diu
com et pots fer ric sense comptar amb la sort,
perquè molta gent es fa rica a base de sort,
i això ja ho hem comentat abastament i no entrarem
en aquest tema, però és veritat que moltes d
'aquestes coses només apliquen si tens una certa
quantitat, ja no de diners, sinó de privilegi,
perquè una persona que té zero diners al banc
no es farà ric llegint aquest fil. Aquí és on
volia donar context. Per exemple, si el primer...
Tweet és buscar riquesa, no diners ni estatus.
Fantàstic, són com un seguit d'aforismes. Però
clar, el segon és que la riquesa és tenir actius
que generen ingressos mentre dorms. Fantàstic,
si tu zero diners al banc no pots tenir ingressos
passius. Per tant, jo entenc que el target d
'aquest fil no és gent que tingui zero euros
al banc, és gent que ja tingui una mínima. estructura
vital, financera i laboral. I això a partir d
'aquí té una certa aplicabilitat, però hi ha
coses que només s'apliquen als rics o als ultrarics.
Sí, i hi ha algunes d'elles que són direccionalment
correctes, però que són directrius. És a dir,
et donen el consell i immediatament no et fas
ric, però tu ho pots aplicar com a alt nivell
a la teva vida. Exemple del teu primer, busca
riquesa, no diners ni estatus, el que has comentat
ara. A veure, això, que és una frase bastant
simplona, realment té molta profunditat i la
majoria de nosaltres fem el contrari. Exemple,
és a dir, el seu punt és que la riquesa... el
que tu deies, que són actius que generen ingressos
mentre dorms, ja siguin inversions, propietats,
el que sigui, i que l'estatus és com la teva
posició en la jerarquia social. Llavors, la riquesa
és un joc que no és de suma zero, perquè tu pots
fer -te ric sent un altre més ric que tu, en
canvi, l'estatus és un joc de suma zero per
tenir un joc en el qual és millor no participar,
perquè per tu, Ser el capità de l'equip, un
altre ha de deixar de ser -ho. I aquest punt,
que és el que diem, l'expliques i sona com bastant
obvi, és una de les realitats que jo penso que
perd a més gent pel camí. Vull dir, possiblement,
sense pensar -ho... ens centrem molt més en aconseguir
estatus que riquesa. O aconseguim riquesa simplement
per aconseguir estatus. I això crec que és una
cosa que, no sé si va amb la condició humana,
potser hi ha algun punt evolutiu. Saps que a
mi m'encanta dir que hi ha una raó evolutiva
per tot. Segur que hi és, per això. No ho he
treballat, aquest tema. Però crec que molta gent
perd el cap buscant aquest estatus i que això
sigui... El preàmbul del fil aquest em sembla
interessant com a bona manera per enquadrar -te
a la vida, de dir, escolta, persegueix la riquesa,
la riquesa està bé, està bé fer diners, no faràs
mal a ningú per fer diners o deixaràs a un altre
que faci menys perquè tu en fas més. En canvi,
l'estatus és un joc perillós. Allò de, com ho
diuen els americans, allò de keeping up with
the Joneses, no? Per mi hi ha un component idiomàtic
en aquesta afirmació, eh? Perquè wealth és una
paraula que no es tradueix bé, val? Perquè es
pot traduir com a riquesa, però riquesa crec
que aquí la fem servir molt més orientada només
a diners, però en realitat és una riquesa global,
val? Explico. És a dir, per aquí la distinció
de buscar riquesa, no diners ni estatus, perquè
hi ha gent que... La primera pensada que pot
tenir molta gent amb riquesa és una persona rica,
és una persona que té un estatus i que té molts
diners, no? En realitat, wealth a mi em dona
una certa sensació com de confort, tranquil·litat,
independència, no desesperació, etcètera, etcètera.
Hi ha una frase que diu la gent de Los Angeles,
que diu, a veure si me'n recordo, segurament
creuaria això, però diu, les persones riques
viuen a Beverly Hills, les persones famoses viuen
a Hollywood. I les persones wealthy, les persones
així com amb riquesa, viuen a Pasadena, per dir
alguna cosa. És com que els que volen només els
diners van als barris on estan els diners, els
que volen la fama van als barris on només hi
ha gent que té fama, però que no té les altres
dues coses, i que la gent que realment és wealthy,
la gent que realment és rica, en el sentit aquest
de benestar... d'assetació de control, d'independència,
de fer el que li rota, que no vol premsa, que
no sé quants, viuen en una zona idíl·lica, apartada
de tot, enmig del bosc, i se'ls lapela tot.
I aquests són els verdaderament rics perquè no
han de fer el show de ara aparec aquí, ara vaig
allà a les notícies, ara vaig a aquest late night
show, ara vaig a la presentació dels Oscars.
No, no, els verdaderament rics i gent que canvia
el món estan apartadíssims de la societat. Per
això que a mi és el que el component aquest de
wealth, que traduït al català vindria la paraula
més propera, segurament seria riquesa, no es
tradueix exactament, d'acord? Però bé, en aquest
trasfons estic d'acord, d'acord? Però jo tampoc
tinc ni idea, o sigui, et diu el que has de fer,
però no et diu com ho has de fer, no? És a dir,
com busques la riquesa sense buscar, o evitant
buscar diners ni estatus. És una miqueta contradictori
amb un que veurem una miqueta més endavant, d
'acord? Lligat amb això, punt 2, la riquesa és
tenir actius que generen ingressos mentre dorms.
Fantàstic. No sé fins a quin punt... Clar, tu
tens algun ingrés passiu, per exemple? O tens
actius que generen ingressos mentre dorms? A
veure, tu consideres que tenir actius en un fons
indexat... És un actiu passiu que genera ingressos
mentre dorms? Home, depèn de com vagi la borsa,
no? Si baixes, no. Si puges, sí, no. En el llarg
pla vols pensar que sí. És a dir, la idea és
aquesta, no? Són actius financers, propietats
immobiliàries, aquest tipus de coses, no? Actius,
padre rico, padre pobre, allò, no? El mític llibre
aquest, no? Sí. Una altra frau del llibre, però
bueno, hi entrarem ja. Exacte, aquestes coses.
Però aquesta és la idea que et dona, no? Et dona,
escolta, si tens 100 euros, en lloc de gastar
-te'ls amb xutxes, doncs no, doncs posa'ls
en la guardiola. A veure, la idea és tan simple
i tan bàsica com aquesta. Correcte, d'acord.
Jo estic d'acord, en principi estic d'acord,
però és la típica, un altre aforisme d'aquests
que només aplica en un cert cas de persones.
És a dir, com les lleis de la física moderna,
ens apliquen a nosaltres, en tant que estem al
planeta Terra amb una gravetat, però a les microestructures
a nivell atòmic i les macroestructures a nivell
galàxia no els hi apliquen les mateixes regles,
no? Doncs aquí passa una miqueta el mateix, és
a dir, per la gent humana no crees riquesa posant
1 .000 euros a índex o a un ETF, no, perquè això
no et canviarà la vida, val? És d'aquelles coses
que jo me n'he adonat, vull dir... fa cinc anys,
ara que tinc compte d'indexa, fa cinc anys que
més o menys inverteixo, que tinc diversificat
patrimoni i tal, i jo et diré que potser per
les quantitats que he posat jo, tenir aquest
tipus d'inversions que et generen ingressos,
mentre doncs sí, m'han generat ingressos, no
m'han canviat la vida. Cinc anys és un horitzó
molt curt. Sí, les quantitats inicials i o subseqüents
que he anat invertint probablement no n'han
estat suficients. també, et concedeixo això,
però jo crec que va més enllà, és a dir, és el
típic d'invertir en borsa, o fer aquest tipus
d'apostes, només té sentit si jugues una mica
fort, és a dir, si tu dius, vinga, vaig a començar
a invertir en borsa, i poses 100 euros aquí,
100 euros allà, i 100 euros allà, i tal, no et
canviarà mai la vida això, o sigui, o fots un...
un pet amb alguna tonteria d'aquestes com un
GameStop en el seu moment, o t'has d'esperar
40 anys a veure els resultats d'això. És matemàtica
pura, no? L'única manera amb la que inclús et
diré que ni en criptos ni coses d'aquestes posar
100 euros o 50 euros no et canviarà mai la vida,
val? O has d'esperar moltíssim o has de tenir
una sort d'aquelles de campionat, no? Aleshores,
clar, potser en el moment en què comences a jugar
a borsa, a criptos, posant de 10 .000 euros en
amunt per cada transacció, aquí ja pot ser que
comenci a canviar el tema, no? Però el delta
que et dona inversions molt petites és tan insignificant
que jo crec que no et val la pena fer -lo, per
això que molta gent que em pregunta, hòstia,
tu invertiries això, com has començat, tal, dic,
mira, jo el que he fet és bastant ridícul, tu
que m'estàs demanant consell per fer alguna
cosa amb encara menys diners que jo, no té sentit.
Saps? Vull dir, busca't una altra cosa. Disfruta
'ls d'alguna altra manera. Sé que és contraintuitiu,
però si realment vols invertir per generar -te
ingressos passius i fer un pla, ho has de fer
amb una quantitat... Hauria d'haver -hi com
un establert, un mínim, no? Perquè, si no, és
que no veuràs cap tipus de retorn. Per posar
1 .000 euros avui i que a final d'any en tinguis
1 .006, hòstia... és un retorn molt baix, no?
Vull dir, no et canvia la vida. Encara que diguis
1 .012, 1 .021, 1 .100 i algo, digues, home,
no, si aquí ja has guanyat un 10%, no sé què.
Sí, però segurament si li treus les fees de les
plataformes que fas servir, més de declaració
de renta, més de no sé què, no sé quantes, al
final t'has quedat menys del que tenies inicialment.
No et val la pena. En la majoria dels casos no
et val la pena si no jugues a un joc ja de rics.
Només per afegir un punt en el teu argument,
ja no ho veig tant més com a consell de vida
per una persona que llavors està fent, sinó com,
potser, l'impacte que ha pogut tenir aquest
fil és a quanta gent li ha canviat la manera
de pensar aquesta idea perquè abans no era conscient.
És a dir, tu d'alguna manera estàs parlant des
d'un punt de vista de privilegi perquè ja coneixies
el problema. És a dir... A tu t'ha arribat això
i ja tenies un context i almenys, diguem que
et vas llegir allò de padre rico, padre pobre.
Es diu així el llibre, oi? Sí, sí, sí. Ja te
l'havies llegit llavors, tampoc et canvia molt,
però per una persona, jo què sé, el seu plan
era comprar -se un BMW Serie 1 o guardar els
diners en un fons d'inversió, doncs potser li
va dir, hòstia, m'ha canviat la manera de pensar.
En lloc de donar l'entrada al cotxe, escolta,
ho posaré en un fons d'inversió. cae cotxe i
en tinc un. M'ho invento, eh? Bueno, possiblement,
a nivell poblacional, si molta gent s'ho hagués
llegit, possiblement estaríem millor. No ho sé.
O potser no, eh? No ho sé. Simplement això. Com
que ideològicament et pot canviar la teva manera
de pensar i vulguis que no, doncs sí, és veritat.
Vull dir, no et canviarà la vida si tens 100
euros, però des d'una manera molt transversal
per la societat, pot generar un canvi. És el...
Bé, a veure, al final és aquest principi evolutiu
que busquem sempre estar millor del que estàvem
abans, no? Si no, no té cap tipus de sentit.
Per tant, totes aquelles coses que ens venen
una aspiració, les percebem com interessants,
no? I aleshores, un fil que t'explica com ser
ric, com convertir -te en ric, com enriquir -te...
ens el guardarem encara que després no l'haguem
de llegir o no ens apliqui. És una miqueta com
el que m'ha passat a mi, me'l vaig guardar
en el seu moment, vaig dir, hòstia, que interessant,
no? Vaig llegir i vaig dir, bueno, la meitat
de coses no m'apliquen, l'altra meitat és com,
ok, no? Potser a mi em costa molt el llenguatge
aquest tan abstracte, no? Però vaig veure...
poques coses interessants. N'hi ha dues o tres
que sí que les trobo molt interessants i, si
vols, ens podem focalitzar en aquestes, no? Però
crec que molta més gent se l'ha guardat per
això, perquè és una cosa aspiracional i, per
tant, i per això escolten tan bé els Steven
Bartletts i el Chris Williamson i el Joe Rogan
i merdes aquestes, per això, perquè els hi venen
molt el... l'aspiració, no? De, hòstia, jo algun
dia podria ser això, no? I això és una miqueta
el que dona el cert optimisme per donar un pas
més endavant i per aixecar -se cada dia, no?
No, que és que és molt bo, Àlex. És que m'ha
vingut ara un exemple claríssim d'això, que
és... No sé com es diu el concepte aquest en
català de net positif, però igual que, per exemple...
Fa 20 anys no veies pel carrer ningú amb malles,
amb una bossa del gimnàs o gent corrent pel carrer.
Ara, o sigui, tothom va amb malles i tothom està
corrent pel carrer. Això, com... A nivell societari,
a mi em sembla molt bé. És un net positiu brutal
per la societat que la gent s'hagi posat a córrer
i anar al gimnàs cada dia. És de puta mare, perquè
al final és una cosa que no pot reportar res
més que alguna cosa positiva a la salut de la
gent i a la societat. Està molt bé que hi hagi
aquest coneixement transversal d'aquest tipus
de coses. Això és el mateix amb la riquesa. El
que passa és que és menys visible, aquest. No
veus tant com la gent inverteix en el fons d
'inversió. En canvi, veure la gent amb malles
i corrent pel guerrer... et salta més a la vista
Estic 100 % d'acord, de fet és una cosa que
no sé com traduir exactament Virtue Signaling
és com voler demostrar molt o voler donar molta
visibilitat que tu fas coses bones com la gent
que diu senyors, és com dir ai, mira he donat
tant a Creu Roja, no?, aquest any, no?, o a Médicos
Sin Fronteras, i ho fas públic, home, no, això
és virtue signaling, no?, o sigui, si no, no
ho has de dir, saps?, i si ho fas, és com, és
com una miqueta lleig. Per a mi és el que passa
quan la gent parla de, parla de diners d'aquesta
manera, no?, de dir, no en el cas de Naval, perquè
almenys ell fa un fil a Tweet, un fil a Twitter,
i ja està, i aquí ha quedat la cosa, són tota
aquesta gent que... Només es fa la boca complida
a parlar de diners. Ja no dic els llados i merdes
aquestes, però vull dir altres cursos d'aquests
d'inversió i tal. No ho sé. Al final has de
desconfiar molt de... Normalment la gent que
et ven contingut per fer -te ric és que s'estan
fent rics a costa teva. Això s'hauria de tenir
claríssim. Dit això... Punt 4 no té molt a comentar,
és l'estatus, és la teva posició en la jerarquia
social, fantàstic, doncs aquelles coses que em
deixen exactament igual que he llegit, però venen
dos que són molt importants, que per mi pràcticament
són els més, els dos més importants del fil,
són el número 5, que és understand that ethical
wealth creation is possible, si és entén que
és possible crear riquesa de manera ètica, fantàstic,
generalment la gent que et parla de fin d'inés
mai menciona l'ètica en cap punt, Aquí només
és un tuit de 38, ok, però es pot fer diners
de manera ètica, val? Per tant, va molt lligat
amb el següent, que per mi és la merda de tots
els ous, eh? Que diu que si en secret menysprees
la riquesa, aquesta t'evitarà, val? Per mi aquest
és boníssim, perquè és veritat. Vull dir, tota
la gent que parla que jo odio els diners, odio
la riquesa, no sé quants, generalment és que...
que potser haurien pogut fer alguna cosa, però
generalment la riquesa els evitarà a ells, perquè
diuen, home, no té sentit invertir en aquesta
persona, perquè aquesta persona ja, de fet, és
un cínic, un pessimista, una persona que no sabrà
què fer amb aquests diners. Hi ha un tuit més
endavant que parla exactament del mateix concepte,
que és el de no inverteixis temps o alguna cosa
així amb cínics i pessimistes, perquè les seves
profecies generalment es compleixen. Si tu ets
una persona que estàs 100 % convençut que tot
s'anirà a la merda, s'acabarà anant a la merda
perquè la teva energia anirà focalitzada cap
allà. I sé que parlar d'energia és una miqueta
metafísic, no és el meu forte, però perquè volia
comentar aquest i volia centrar -me en aquest,
perquè és veritat, o sigui, trobo que la gent
més interessant que he conegut jo al món dels
negocis són gent que, u, ha fet pasta, molta
pasta, fent diners de manera ètica, I tu diràs,
sortirà el purista qui dirà, però 100 % no és
ètic, per què, no sé què... Fantàstic, fabulós.
És veritat, però si ens posem tan puristes els
diners no haurien d'existir. Jo no estic tampoc
en aquesta postura. Jo soc obertament anticapitalista,
però és veritat que soc bastant pragmàtic. I
jo crec que per fer un canvi en el capitalisme
en si l'hem de fer des del capitalisme, s'ha
de fer des de dins. I ja podem entrar en aquest
tema en un altre episodi. Però, per exemple,
jo no menyspreu la riquesa. No intento evitar
-la, però activament, al contrari, a mi m'està...
Jo sempre l'he vist com un mitjà, ja no per
poder fer més coses, sinó per millorar la gent
que està al meu voltant. Jo això sempre ho dic.
M'agradaria ser més ric, o tenir molts més calés,
tenir una empresa més gran, per poder fer més
coses en les quals pugui. distribuir aquesta
riquesa al meu entorn, al meu ecosistema, a la
meva família, als meus amics, contractant gent,
fent donacions, el que sigui. Perquè, d'alguna
manera, no sé si és una cosa d'ego de poder
dir jo soc capaç de gestionar tots aquests calés
d'una manera millor que ho farien alguns altres,
sinó perquè és que el món està ple d'autèntics
fills de puta. Aleshores, si tu ja et desmarques
d'aquest fill de putisme, crec que d'alguna
manera soc... capaç d'invertir o de fer generar
més riquesa d'una manera més ètica perquè la
majoria de gent no fa diners d'una manera ètica.
És una mica com l'alcohol, no? Som magnificadors
del substrat que hi ha a sota. Amplifiquen una
mica el que ja venies fent abans, és a dir, el
que tu dius, no? Per un déspota, serà un déspota
amb vitamines. Però sí, estic molt d'acord amb
el que aquest és el clau. Possiblement dels més
interessants i dels que cal prestar més atenció
és aquest, el de... que si odies o... Menys prees.
Menys prees, exacte. La riquesa te l'odirà.
És una veritat com un temple. I abans comentaves
el que has dit, això de que si t'ho vas dient
moltes vegades t'ho acabes creient, és una mica
el rotllo aquest de les afirmacions, d'aquesta
gent que es diu a si mateix guanyaré la cursa,
guanyaré no sé quantos, i al final acaba passant.
No saps si acaba passant perquè t'ho dius o
perquè realment estaves destinat a que passés.
M'agrada aquesta xerrada interna amb la gent
automotivacional. És divertida. I el que et deia
abans, has dit que en el fil mai t'acaba d'explicar
el que has de fer, però sí que d'altra banda
et diu moltes vegades com. Per exemple, et diu
com utilitzar l'apalancament, com generar relacions
a llarg plaç, posar el teu nom fa que augmenti
la confiança i el reconeixement del producte.
Et diu el com moltes vegades, però no et diu
el què. Jo crec que hi ha un moment... que es
queda molt a prop del què, o és el que més a
prop toca, que és el moment quan diu que la clau
és oferir a la societat allò que vol, però encara
no sap com obtenir i fer -ho a escala. Sí. Jo
crec que aquest és el més a prop que es queda
del què. El que passa és que és un... Mira, jo
et diré una cosa. Jo crec que tota aquesta gent,
i el primer de la fila... Potser Paul Graham,
que és una persona que li tinc molt respecte,
que escriu molt bé i m'agrada molt els seus
ensajos, però crec que ha fet plorar molta gent.
És a dir, ha frustrat molts emprenedors i els
ha posat en un camí que possiblement, si haguessin
tingut un altre llibre sobre la tauleta de nit,
els hagués anat millor la vida. A què em refereixo?
Jo crec que... No dic que ell hagi sigut el precursor
ni l'inventor d'anem a aixecar diners per aixecar
diners i la següent ronda Déu proveirà, però
si en els seus articles hi hagués hagut potser
una menció més explícita amb la cosa més important
d'un negoci és fer diners... potser ens hauria
ajudat molt, perquè dius, oferir a la societat
allò que vol però encara no sap com obtenir i
fer -ho a escala. Aquesta frase en cap moment
et diu, escolta, potser busca què és el que està
funcionant en la societat o què està fent diners
i intenta alinear -te també amb això, perquè
si una cosa he après a la vida és que intentar
descobrir què vol la societat però encara no
sap com fer -ho és voler -te barallar amb el
món. per educar la gent a fer coses diferents
de les que feia abans. És a dir, potser una manera
més fàcil per generar riquesa, no sé si aquest
és contradictori amb el tenir estatus o no, perquè
aquí estàs volent ser una mica l'estrella del
xou. És a dir, és molt poc sexy muntar un negoci
d'aquests que tallen ungles per tot arreu, això
ha de fotre calés, d'alguna manera. Sí, clar.
no sé si és important droga o el tràfic de persones
o realment talla moltes ungles, no ho sé. Jo
és que sempre me les tallo jo, les ungles. No,
perquè és un negoci fueled by nature, que dius
tu, com el negoci de les funeràries, o sigui,
les ungles creixen moltíssim, saps? Vull dir,
és com els barbers, és un negoci que sempre existirà
a menys que tots tornéssim calbs, no? Però vull
dir que al final la gent hi va. Això em refereixo,
Àlex, és a dir, jo aquest el refactoritzaria
una mica com dient... busca coses per les quals
la gent està disposada a pagar diners o, generalment,
paga diners i intenta crear alguna cosa que afegeixi
valor a tot plegat. És a dir, jo què sé, a partir
d'ara, en lloc de tallar -te les ungles, et
tallen les ungles i, mentre, et posen una pantalla
davant perquè puguis fer damscroll a Twitter.
Jo què sé. Sí, sí, sí. Intentar donar -li una
volta a un concepte que ja s'estigui monetitzant.
Perquè aquesta idea d'intentar oferir a la societat
una cosa que... no sap com obtenir, a mi em fa
tremolar. És que a mi quan em solten aquella
frase de Henry Ford que la gent volia un cavall
més ràpid, bueno, sí, fantàstic, però potser
no tots som Henry Ford a la vida. No, per sort
no, saps? Perquè Henry Ford, entre altres coses,
era un profund antisemita, saps? Vull dir que
per sort aquesta gent ha passat la història.
Si no has escoltat la biografia de... de Henry
Ford al búnquer és una meravella. Vull dir, Henry
Ford tenia la foto de Hitler al seu despatx.
Tampoc el posaria com a referent. Costinaria
gent que tenia Henry Ford com a referent al món
dels negocis. Però bueno, s'ha d'estar bé.
És una d'aquelles anècdotes que descol·loca
molt la gent que tira d'aquesta altra anècdota.
M'agrada tenir una anècdota amb la qual replica
sempre algú la que em tregui la dels cavalls.
Però és que la dels cavalls la treu tothom, eh?
Aquesta està gastadíssima, ja. Doncs ja està.
Tu els hi contestes aquesta, els hi dius Henry
Ford, em va dir que el problema de la societat
moderna era el jueu, saps? Vull dir, ja està.
Tu els hi dius això i de cop i volta, si aquesta
persona té un mínim de cervell, deixarà de citar
Henry Ford a la seva vida. Vale, fantàstic. De
fet, parla molt també del tema de l'estatus,
val? Això està molt relacionat amb una cosa que
ho comentava abans, que és el que... Quan començàvem
amb de cerca la riquesa i no estatus i diners,
aquí es centra una miqueta més en què és, els
jocs d'estatus. Ignora les persones que juguen
als jocs d'estatus. Quan abans tu has dit que
la riquesa és com l'alcohol o les vitamines
del substrat que hi ha per sota per cada gent,
és a dir, si magnifica una persona que és idiota
amb molts diners en cas que serà més idiota,
una persona que és egòlata amb molts diners serà
més egòlata i generalment una persona bona amb
més diners seguirà sent una persona bona, amb
l'estatus passa una cosa similar. Sí, l'estatus
i els diners en aquest sentit van de la mà. Jo
sempre he sostingut que en una societat ideal
l'estatus i els diners van per separat. O sigui,
el perill de la societat moderna sempre, o de
la societat en general, ha estat que les persones
riques són les que tenen més estatus. Per mi
haurà de ser una cosa completament desacoplada,
i sé que sona molt autoritari, i probablement
és que així hauria de ser. Però el perill s'ajunta
quan tens molts diners i tens molta influència.
Perquè si només tens molts diners, però no tens
influència, generalment és gent que és bastant
inofensiva per la societat, o que mira, ui, si
s'ha fet un pis, s'ha fet una casa, una zona
protegida i tal, i mira, ha talat quatre arbres,
i bueno, ok, però no fa grans mals a la societat.
En canvi, les persones que tenen molts diners
i molta influència, què acaben sent? Donald Trump.
Elon Musk en temps moderns, però vull dir, podem
tirar enrere i anar a buscar exemples a cada
país. Són gent que potser ha acabat sent o dictadors
o, si no dictadors, una manera més emmascarada
de ser -ho, tipus Berlusconi en el seu moment,
una persona amb moltíssima influència, amb moltíssims
calés, va acabar sent el president de la República
de no sé quants anys i comprant el Milan i, bé,
és una persona que amb molts lligams amb la màfia.
Per mi aquí és on ve el punt dolent, però no
parla d'aquesta combinació. És curiós que no
en parla, però sí que parla dels status games.
I jo això me n'adono molt, la gent que juga
als jocs status. Generalment, com identificar
-los? No he parat molt a pensar, però sí que
me n'he adonat mirant enrere aquests 11 anys
ara que porto d'emprenedor, de dir, generalment,
la gent que juga a jocs status són la gent amb
la que no m'he acabat associant mai. Qui són?
gent que generalment tu quedes amb ell o ella
i et fan la pràctica habitual del name dropping,
no? El de, sí, no, jo és que ahir estava amb
tal persona, jo vaig a sopar molt sovint amb
tal, jo estic al cercle de no sé què, vaig a
esquiar amb el, què sé, saps? Amb els directors
de CaixaBank i no sé què, i no paren dir -te
noms i noms i noms i noms, és com que tota l
'estona estan al voltant de gent influent però
dius, però tu exactament què fas, no? I llavors
mires ara el... són gent a la que generalment
li he perdut el fil, però recentment he fet aquest
exercici d'anar a buscar gent d'aquesta que
havia conegut els seus principis, que clar, al
principi, quan tu estàs començant, et sembla
com, hòstia, aquesta persona... Si parla de tota
aquesta gent és que deu estar molt ben connectada,
no? I deu fer les coses molt bé. I després t
'adones que han passat uns anys i segueixen estant
més o menys al mateix lloc. Potser han tingut
alguna posició de reconeixement i tal, però cada
any estan en un lloc diferent i tots són rols
molt relacionals, molt institucionals, de relacions
públiques, etcètera, etcètera. que no queda clar
exactament què fan, no? I que segurament es mouen
per la vida perquè estan connectats per aquí,
per allà, influències, i ara t'he ajudat en
una cosa, i bueno, hem fet la feina d'aquí,
però quan veuen que realment són persones que
generalment no foten res, doncs els acaben...
xutant, etcètera, són una miqueta fent el símil
amb Juego de Tronos, una miqueta Littlefinger,
saps? És que tothom el vol matar, ningú l'acaba
matant perquè d'alguna manera li acaben fent
llàstima o perquè li deuen algun favor, saps?
I que si no ho vas amb compte pot acabar molt
amunt a l'escala societària, però no és una
persona tampoc extremadament rica i no té molt
bona reputació, però bueno, no sé quina experiència
tens tu amb la gent que juga a jocs d'estatus.
Aquesta per tu seria la mítica persona que juga
un joc d'estatus, no? El d'intentar apalancar
la seva influència per moure's dintre de la cadena
organitzacional productiva. L'únic valor que
tenen és que tenen carisma, tenen làbia, tiren
de contactes, però són gent que són percebuts
com a autèntiques rèmures. Deixa'm que t'ho
llegui amb una cosa. Vinga. Hi ha un altre punt
del fil. Possiblement el meu preferit, eh? Si
el teu preferit és l'al·lusió de la riquesa,
el meu potser és aquest, el d'acumular aquesta
idea de, i vaig a traduir literal, perquè no
sé com traduiré el català, de coneixement específic.
Aquest concepte, no sé si s'entén molt bé, bàsicament
aquí el que diu són coses que no es poden ensenyar
fàcilment, es desenvolupa més aviat seguint curiositat
i passions, es fa difícil de replicar, ergo,
et fa únic, I generalment l'adquireixes amb
aprenentatge pràctic i experiència, o sigui,
no al col·le, no és la mítica cosa que pots aprendre
en un llibre. És el que per altres sembla treball
i per tu és quasi com un hobby. Si intentes fer
la introspecció de pensar què és aquesta cosa
per tu, i no cal que sigui una cosa a gran escala,
sinó simplement coses petites o estúpides. A
mi a vegades crear... documents de producte amb
Notion i utilitzava les merdes d'aquestes. O
sigui, em diverteix. M'encanta i altra gent
ho pensa i ho mira i diu, hòstia, tio, quina
puta mandra fer això, saps? O sigui, no ho faria
en la meva vida. I a vegades penso, per mi això
m'hi podria passar el dia. Llavors, hi ha com
moltes cosetes d'aquestes. que a mi m'agrada
molt i penso, tio, m'hi podria passar el dia,
en canvi, quan me les miren des de fora, pensen,
Déu meu, tio, quin horror, o sigui, no faria
això, o sigui, bueno, és que, entre cometes,
ni que em paguessin. I això, per què t'ho diu?
Perquè igual, aquesta gent que busca els jocs
d'estatus... Igual això és el que els fa únics,
eh? Igual aquest és el seu specific knowledge,
el seu coneixement específic. Aquesta gent, això
és amb el que disfruten, anar a sopar amb aquest,
anar a dinar amb l'altre, llavors, potser troben
un negoci allà dins, eh? No ho sé, intento fer
el cas per aquestes persones, perquè ja saps
que si alguna persona no juga al joc d'estatus...
Creu -me que sóc jo perquè no vaig a sopar amb
ningú. Jo no et puc dir, Àlex, tio, ahir vaig
a estar sopant amb tal, qual, no sé com, perquè
no és el cas, val? Sabries que... Sabries que
t'han segrestat. És una mentida al minut zero.
Sí, sí, sí. Sabria que t'estan apuntant amb
un... amb un riflet francotirador si em dius,
sí, sí, ahir vaig anar a sopar amb tal i la setmana
passada vaig amb tal i avui tinc un altre sopar.
Diria, el Marc està sent segrestat, vaig a trucar
a la policia. Estic d'acord, val? De fet, el
coneixement específic... Després ho defineix
també com si algú pot aprendre, si la societat
pot entrenar una altra persona en això en concret,
ho farà, clar, hi haurà algú millor que tu i
per tant seràs reemplaçat. No és fungible. Totes
les coses que dius, no, és que jo, exacte, jo
m'he especialitzat molt en sistemes de pagament,
bank to bank, aquesta tecnologia i sobre blockchain,
fabulós. però això ho pot aprendre una altra
persona i més aviat que tard seran moltes més
persones que ho sabran, tu et quedaràs obsolet
i, per tant, et reemplacenant. O sigui, que és
un rest to the bottom en aquest sentit. No et
sabria dir quin és el meu coneixement específic.
Tu has trobat el teu? És el que et dic, eh? No
crec que sigui la teva professió. Se'm fa difícil
pensar... que hi ha algú que digui, no, és que
el meu coneixement específic, doncs, és aquest,
no? I té com una feina que gira al voltant del
seu coneixement específic. Em costa pensar. Jo
ho veig més amb coses petites, no? És a dir,
imagina't, doncs, una persona que és un extremat
apassionat dels cotxes i és venedor de cotxes.
Sí. Tens aquesta dualitat i realment... llegir
-te tots els reviews dels cotxes, anar a fer
els tests, provar -los, estar super sempre al
dia, tot plegat, i després, no sé, et muntes
una newsletter explicant com funciona la indústria.
Per una altra persona, li faria una mandra fer
això, que diria, Déu meu, quina mandra, no sé
com pot fer aquesta persona això. I en canvi
per ell, no és que es vegi que estigui treballant,
sinó que és una cosa que l'apassiona. O igual,
per exemple, abans posàvem el dit a la llaga
en allò dels podcasters aquests que han creat
com una audiència a través de les entrevistes.
Que, a veure, entrevistar algú és el que tu dius,
no? Vull dir, no és sentar -te allà davant i
esperar que l'altre parli. És a dir, tens que
tenir un munt de context, ha d'haver -hi un
fil conductor de tot plegat i, a veure, ja has
d'estar al nivell del teu convidat. Per molta
gent ho veu des de fora i pensa, això, quina
broma. Sí, clar, però si tan poca gent no ho
ha fet, serà perquè realment, potser per ells,
aprendre a tot plat, fer aquesta recerca, sentar
-se allà davant, la poca por de la càmera, és
com un joc, i per altra gent no és com un joc,
i possiblement per això han arribat tan amunt.
No ho sé, aquest tipus de coses em dona molt
que pensar. Sobre el meu en particular, jo veig
que va molt de l'ordre i la meticulositat. És
a dir, no importa molt la feina que estigui fent,
però... posar ordre i treure entropia a les coses
és una cosa que em surt natural, em costa molt
poc i de fet em diverteix. Hi ha altra gent que
ho detesta, és incapaç de fer -ho i a mi em costa
molt poc. Llavors sempre intento portar aquestes
coses al meu terreny. Per exemple, segurament
no serviria per treballs extremadament creatius,
no? És a dir, no ho sé, per pintar, o no hi ha
un algoritme que puguis posar darrere. No et
serviria per fer això. Però, en canvi, en llocs
més, possiblement, analítics, més cartesians,
allà em trobo molt còmode. De fet, una de les
coses que em cirria una miqueta d'aquest aforisme,
que és el del coneixement específic, que és aquell
pel qual no pots ser entrenat, és que no crec
que sigui un coneixement... entrenable. Jo ara
penso, quina és la meva especificitat? Quina
és la meva especialitat? Què faig millor que
tots els altres? Jo sempre... Jo m'havia adonat,
per exemple, des de fa... Feia molt temps que
jo era capaç de... No sé com es diu... Outperformejar,
no? Poses 10 persones o 20 persones en una sala
a buscar una cosa a Google i jo soc la persona
que ho troba. Des de la uni sempre havia estat
així. Era la persona que feia la query exacta
per trobar allò de Google i trobava molt abans
que la resta dels meus companys i companyes.
O allò d'algú et deia, ah, no, és que ho he
buscat a Google, no ho trobo, ja t'ho trobo
jo. El de trobar la informació específica que
necessites. Què diràs? És una collonada, segurament
és una collonada, però hi ha una part que és
entrenable i hi ha una part que no ho és. Perquè
la part que és entrenable és la de conèixer els
operadors de Google, és conèixer l'ordre de
les coses que poses, saber l'especificitat del
llenguatge, poder posar aquesta paraula en comptes
d'aquesta altra, una paraula menys genèrica,
una molt més nínxol, etcètera, etcètera, fer
la cerca amb l'idioma que toca, perfecte. I
una part que no és entrenable que és la intuïció,
que és la intuïció de saber... triar aquests
paràmetres, no aquells altres, de fer servir
paràmetres excloients versus incluents, etcètera,
aquest tipus de coses, el mateix que en bases
de dades, vull dir, fer una query SQL, segurament
amb SQL en el seu moment també era bo per això,
perquè ja sabia com eliminar les parts que no
necessitava per fer la query una miqueta més
específica i fer els joins en l'ordre que tocava,
etcètera, però hi ha una part que és intuïció,
que no és de, o sigui, el coneixement per a mi
és el el que tu pots llegir, tot, tota l'especificació
tècnica de SQL, saber -te -la al dedillo, però
saber quina has de fer servir, en quin moment
i en quin ordre, això és una miqueta d'intuïció,
no? És com, tu pots saber una recepta de cuina
de memòria i dir, sí, sí, jo em sé la millor
sopa de ceba de la història, i et saps la recepta,
però aquí no tens en compte cert context de dir,
vale, però estàs cuinant amb vitroceràmica versus
foc normal, per tant, això s'escalfa molt més
ràpid que el foc normal, etcètera, etcètera.
et canvia factors ambientals, etcètera. I això,
aquesta saviesa, no la pots entrenar. Segur que
en tinc algunes altres. Una altra cosa que crec
que faig extremadament bé, que és que quan em
reuneixo amb algú i necessita alguna cosa, generalment
jo ja tinc al cap a qui li he de presentar. Si
estic buscant una persona que creï un equip de
venda especialitzat en outbound, el sector...
pam, parla amb tal persona. Jo ja tinc aquella
persona al cap. I això no és una cosa que et
puguis entrenar. Sembla que ho he dit així una
mica al vol, però sempre he pensat que aquest
estat de les meves fortaleses, la resta, tot
són coses per les quals puc ser reemplaçat. Dirigir
la meva pròpia empresa. Qualsevol persona pot
entrenar -se i fer -ho millor que jo. Li faltarà
una part d'intuïció, coneixement, cultura, etcètera,
però... No crec que sigui tan específic, no?
O en programació, evidentment, hi ha estat més
que obsoletat i reemplaçat. A inversió, tres
quarts del mateix, vull dir. Però aquesta especificitat
de tenir una part que és de coneixement, saviesa,
experiència, savoir -faire i, no sé, una altra
mescla de coses una miqueta més de caràcter,
crec que no s'acaba de destilar de... coneixement
específic, que per mi sembla que un coneixement
específic sembla que molt són uns skills per
els quals tu et pots entrenar. Però bé, aquesta
era la meva idea. Tienes cinc minuts. Fem molta
xitxa, o què? Tens un grup més interessant? A
veure, n'hi ha més. Hi ha algunes que estan
tangencialment relacionades, per exemple, amb
el coneixement específic amb el que tu has mencionat
ara, aquest és el de l'autenticitat, que dius
si és tu mateix. La competència és pels que copien.
Si ets autèntic, no tens competència. A veure,
és una mica més de la mateixa idea repacatitzada
amb un llacet d'autenticitat. Ve a ser més o
menys el mateix. I després, si vols... Espera,
hi ha un que no ha aguantat la prova de l'algodón,
eh? Vull dir que el 27, que és les persones més...
Accountable, és que Accountable és d'aquelles
coses que no es tradueixen bé, i crec que ni
tan sols ChatGPT ho ha traduït bé, perquè posa
més responsables, no responsable. Accountable
és una persona que sí que es fa com responsable
de les seves coses, però que té més que l'interagència
i responsabilitat. Les persones que més s'encarreguen
d'assegurar -se que allò que diuen ho fan i
tal, tenen marques singulars, públiques i arriscades.
I posa Oprah, Trump, Kanye West i Elon, saps?
Vull dir que Déu -n'hi -do! No és fata. Oprah,
pobra, sembla allà, però els altres tres, déu
-n'hi -do, no han passat la prova de l'algodón.
Mira que tenia exemples per triar. Bueno, però
clar, el 2018. No, a veure, clar, no ho sabies,
però podies triar qualsevol. Si haguessis fet
un bingo, és que els donaves tots. Sí, però mira,
podies haver posat Warren Buffett, saps que per
mi és un exemple claríssim de persona que, tot
i tenir influència, tot i tenir diners, sembla
no tenir cap taca a l'expedient, segurament
si ens poséssim a buscar trobaríem alguna cosa,
però tothom el té com, mira que bona persona
és, tant Charlie Munger com Warren Buffett són
les persones més riques del planeta i sense haver
fet mals destructius a la societat, algú et diria,
o sí, indirectament sí, perquè clar, són inversors
de Coca -Cola i de McDonald's i per tant aquestes
marques són destructives pel planeta i per la
salut de la gent i... El que tu vulguis, però,
home, comparat amb Kanye, que directament vén
samarretes amb esbàstiques al seu Shopify, i
Elon Musk, també, que fa servir slogans nazis,
i Trump, que, bueno, no entrarem en aquest tema,
Warren Buffett em sembla la persona més abraçable
del planeta, en aquest sentit. Et diré potser
que és dels pocs que sapiguem, eh, el que tu
dius, a saber, que han escalat a la fama sense
voler -ho, o sense demanar -ho, ni... Vull dir
que ha sigut la gent al final qui els ha pujats
sense cap tipus d'intencionalitat. Perquè els
han donat la fama, ha estat una fama que els
ha vingut pel reconeixement i no ha estat cercada.
Suposo que per mi seria l'únic tipus de fama
que jo acceptaria, ben volgut cas, que jo acabés
en una espècie de Warren Buffett. Espero que
no, perquè a nivell de dieta el meu cor no suportaria
menjar les porcaries que menja Warren Buffett
i jo pataria molt abans que ell. Però és veritat
que si és una fama que et ve perquè tothom te
la dona, és neta, que no va a canvi de res, perquè
tu ets una persona completament independent,
que t'és igual la resta, no fas res absolutament
tampoc per cercar la fama i jugar a jocs d'estatus
i tot i així tothom te la dona de manera inequívoca
i unilateral. benvinguda sigui. Vol dir, per
mi, és la fama més neta que existeix. Espero
que l'aconsegueixis, aquesta fama, perquè així
tots plegats ens veurem beneficiats i farem més
directes i més coses, saps? Aquest podcast serà
el primer beneficiat de la teva fama. Ah, bueno.
Però potser ens arriba quan tinguem 94 anys,
eh? També t'ho dic, aleshores. No tinc pressa,
eh? No tinc pressa. No, no, no. És un tema que
ja ho he comentat més d'un cop, saps? Vull dir...
Em costa pel tipus de personalitat que tinc,
o sigui, no m'agrada el reconeixement públic,
no m'agrada que la gent em reconegui pel carrer,
i em sap greu perquè hi ha gent que de l'audiència
o d'altres coses, no? Que hòstia, tu ets Àlex
de MarsBased o de Foc a Terra, el que sigui, et
paren pel carrer i tal. No passa res, ho agraeixo,
vull dir, sé que es fa amb bona fe. però ho porto
molt malament com a persona neurodivergent i
extremadament introvertida, que encara que no
ho sembli, però clar, des darrere un micròfon
aquesta posició d'incomoditat no es transmet,
no? Però sé que és una cosa amb la qual he de
conviure i com que jo la treballo, sé que tinc
una avantatge competitiva. No l'aludeixo secretament,
no la menyspreu secretament com... com els diners.
Per tant, sé que és una eina que a mi m'ajudarà
a poder fer coses més grans. Per tant, ho entenc
i si arriba ben volguda de sigui, jo no ho aniré
a buscar. A mi els jocs d'estatus me la porten
bastant fluixa, en aquest sentit. Al final, de
fet, aquí ja torno a parlar de tot el tema d
'estatus i tot això, però no sé, és donar -li
voltes al tema. No sé si té sentit fotre -hi
més voltes a això. Hi ha un que sí que m'agrada
molt. que aquest és bastant taxatiu, que és el
de tothom intenta liderar, però algú t'ha de
seguir. I fa molta gràcia perquè justament avui
he tingut aquest pensament a Twitter, perdona,
a LinkedIn, que estava mirant, dic, si a tothom,
més que mai tothom, està creant contingut, i
vol ser l'influencer, i vol ser un top boys
a LinkedIn, i vol tenir un podcast, i no sé què,
diu, és que ven poca gent, cada cop en segueix
menys, i de fet, els canvis que estan introduint
a Twitter, a LinkedIn, etcètera, etcètera, que
és per penalitzar la penya que bosteja massa,
i fer que només es vegin els tuits aquests com
d'un cop al mes, o un cop a la setmana, i tal,
hòstia, farà molt més difícil que generar audiències,
perquè fins ara era un... un exercici de força
bruta, posteja un cop al dia a tot arreu i que
sigui d'aquest tipus, molt formulaic, tot plegat,
li aconseguiràs una audiència. I ara es carreguen
això. La persistència que has de tenir i la resiliència
per poder -te adaptar a tots els canvis algorítmics
d'aquestes plataformes i, tot i així, escriure...
Jo he passat per aquí, eh? Fer podcast perquè
descarregui l'episodi dos persones. o fer entrar
al blog i que no hi hagi ni una persona visitant
la teva pàgina web, o anar a donar una xerrada
a algun lloc i que hi hagi tres persones a l
'audiència, és molt dur. I molta gent es rendeix
allà. Segurament aquest també és un avantatge
competitiu, que tenim els que no ens rendim.
En algun moment, però també et diré que hi ha
gent que no es rendeix després de 12 anys de
no tenir ni una sola persona a la seva audiència.
Aquí ja fes tu miratge, tu.