Ara, ara. Ara ho tenim, això. Tornem a no veure
'ns les cares, eh? O sigui, en persona. Ai, sí,
ho trobo a faltar. Això passa bé, eh? Vull dir...
Jo ho vaig disfrutar. Em va costar una miqueta
al principi per... Tu imposes cara a cara, tio.
Déu meu, no et diguis això. Per què? No ho sé,
però me'n recordo que quan vam gravar... No
sé si te'n recordes, que vam gravar un molt
al principi a les oficines d'algú. I ja va ser
una miqueta estrany, perquè estàvem a la mateixa
habitació i no sé si els micros els van agafar
entre ells i va ser una miqueta caòtic. Hòstia,
no tinc les dinàmiques aquestes. I gravar una
cosa és gravar esdeveniments en què hi ha un
públic i tal, però gravar -se dues persones a
la mateixa sala parlant entre elles, després
que ho puguis escoltar altra gent, és molt artificial
per mi, saps? Vull dir, és molt raro. I aleshores,
no ho sé, ho trobava molt ortopèdic tot plegat.
I un malson d'edició, tot sigui dit. Això sí,
però en el directe com que ja... Teníem l'Streaming,
que de fet m'havia de tornar a començar perquè
no li vaig donar el botó i després teníem públic.
No, no ho sé, l'experiència és xula i res. O
sigui, ara quan surti aquest podcast vol dir
que la setmana que ve ja tenim el següent, no?
De directe. És que torna... aquells vells temps
en els que teníem com dos o tres acumulats i
ja no saps mai què va sortir la setmana que ve.
I et torna a passar això. Ah, és veritat, és
veritat. Començarem a dir coses tipus, no ho
sé, ah sí, perquè ahir, ah sí, perquè la setmana
que ve i no tindrà res a veure en el moment actual
i en el context. Per tant, hem d'advocar pel
contingut atemporal. No ho sabem, sí, perquè
clar, aquesta setmana vam gravar en directe,
vam dir, és igual, mantenim la gravació de la
setmana i així tenim una miqueta de buffer que
sempre va bé. Fantàstic! De fet, venen diverses
setmanes en què potser tenim dos episodis per
setmana que també ens preparem així per l'estiu.
Fer una crida a l'audiència també per enviar
-nos més preguntes. Vam resoldre'n una, només
va donar temps de resoldre'n una a l'episodi
en directe, però això, passeu -nos tant feedback
com... com preguntes que puguem, perquè de tant
en quant anirem fent algun especial d'aquests
de preguntes de l'audiència, que ara fa molt
temps que no en fem cap. Tenim preguntes i fa
molt temps que no fem especial de l'audiència,
però és que avui has tingut una idea d'aquestes
boges i m'agradaria veure com funciona això
del triple mortal, del filtre de distorsió de
la realitat. Per donar context, explica primer
a la gent què és el... Com se li deia al Reality
Distortion Field, si no recordo malament, de
Steve Jobs, que el que et feia era crear -te
una realitat alterada. O sigui, entraves en una
zona en què la realitat s'alterava perquè estava
ell. I jo crec que tu, com a més fanboy d'Apple,
pots explicar -ho molt millor que jo. Sí, a veure,
no vull ser dolent, però això, quan ho feia Stalin...
Es deia totalitarisme, i quan ho feia Steve Jobs
es deia avidesa en els negocis, persona brillant,
que passarà la història... No t'avancis, aquí
és on vull arribar jo. Ah, val, val, val, val.
Ah, no sabia que volies arribar aquí, però vull
dir que la línia... Aquesta és la gràcia. Vale,
vale, vull dir que... Va, vale. Potser tu no
volies posar l'exemple de Stalin, però és que
realment la línia... A veure, evidentment, aquest
home no va matar ningú, almenys directament,
val? Bueno, sí va ter... Bueno, és igual, és
igual, és igual, sí. Però la idea darrere de
les seves accions no estava gaire lluny, val?
O sigui, quina era la idea? I posarem diversos
exemples. El concepte aquest de distorsió de
la realitat és un equip de, anem a dir, enginyers,
marketers de producte que volen crear alguna
cosa. arriben a la conclusió que calcom és impossible
o no es pot fer. Llavors, a base de força i d
'intentar torçar una olivera per convèncer -te
que, si és possible, es crea una espècie d'àurea
i per això es necessita un carisma, una personalitat
i un art de persuasió tan gran que aconsegueixes
convèncer aquell equip que allò que ells pensaven
que era impossible resulta que... es pot arribar
a fer. Hi ha diversos exemples. Un molt conegut
és el del temps d'arrencada del Macintosh. És
que quan l'equip li va ensenyar Jobs, el primer
prototip, un dels enginyers que ara diria que
era Larry Kenyon, però no estic segur, va poder
fer un cel en 28 segons o alguna cosa així i
li va dir no, això és massa, i li va posar aquell
exemple mític de si això pogués salvar una vida,
et trobaries la manera de reduir aquests 10 segons
o no. I llavors, doncs, bueno, el tio va fer
com la suma de quanta gent faria l'arrencada
al Macintosh i va dir que quantes vides hauria
salvat, bla, bla, bla, no sé. Tinc altres, exemple,
el del vidre de... De fet, Corning, el del Gorilla
Glass, va crear el primer vidre de smartphone
ad hoc per l'iPhone. Ells es dedicaven a una
altra cosa. Aquell noi li va dir, escolta, és
que no ho farem, això, el seu de Corning, de
llavors. I el que es reia, ell li va dir, no
et preocupis. Que ho fareu. Intentar com convèncer
que allò era possible. Després hi ha un que m
'agrada molt, però no se sap si és del tot veritat
o no. Aquest està com navegant entre la fàbula
i la realitat. I és aquell que, quan li van ensenyar
el primer prototip de l'iPod, va dir, no és
prou fi. I l'equip d'enginyers li diu, no,
no, no, és que literalment no hi ha ni un mil·límetre
a dins per poder posar -hi res més. I va agafar
el prototip i el va tirar a dintre d'una peixera.
Van sortir bombolles i jo li vaig dir, veus?
Això vol dir que hi havia espai dintre. Hòstia,
que fill de puta. Aquest no està del tot corroborat,
però que hi ha molta narrativa sobre això. Hauríem
de veure si realment és fals o no. A mi només
hi ha un punt de la narrativa que no em quadra,
i és, a veure, en una oficina... d'Apple a Cupertino
perquè hi havia una peixera. Aquest punt és el
que no m'acaba de quadrar, però bueno, t'ho
pots arribar a creure o no. Llavors, a veure,
podem entrar en mil més, et podria posar diverses
històries d'aquestes, però es veu la idea, no?
És a dir, una persona amb la qual se li presenta
un repte que pensa que és impossible, ell d'alguna
manera, a base de posar pressió, persuasió, aconsegueix
torçar aquesta realitat i fer -ho possible en
el que ells inicialment pensaven que no ho era.
Llavors, a veure, i és aquí on entrem una mica
en on està la línia del que és possible i el
que no és possible, no? És a dir, perquè tu pots
torçar la realitat fins on tu vulguis, però si
el que estàs dient és físicament impossible o
realment no hi ha una opció de fer -ho perquè
no hi ha un espai tan pur al real, a veure, per
molt que torcis, doncs, possiblement no funcionarà.
Llavors, clar, a mi també m'agrada veure com
l'altra cara de la història, no? És a dir, totes
aquestes històries estan molt bé. Però quantes
vegades va posar aquesta pressió i la cosa no
va sortir? Aquesta part de la història ningú
l'explica. I per mi és com la més interessant,
perquè, clar, només surten les vegades que li
va sortir bé, però possiblement també va posar
pressió, molta pressió, estúpida, en molts llocs
on possiblement no van arribar al lloc. D'això
no en parla ningú i no està documentat, però
bueno, en fi. Hi havia un altre que va sortir
no recentment, sinó que, diguem, el periodista
que li va comentar recentment. que era amb no
sé quin escàndol d'Apple, d'alguna... O sigui,
ara seré completament difús, perquè és que no
ho he sabut trobar, ho vaig veure per Twitter
i va quedar com una anècdota d'algú que ho explicava.
Ara que ja fa molts anys d'això, diguem que
ja prescrit ho explico, no? I que era d'alguna
cosa que havia dit Steve Jobs sobre les primeres
edicions de l'iPhone i famosament deia que passaria...
algo, diguem. passaria cal com per tenir un català
més correcte, més normatiu. I això no va acabar
passant mai. I aleshores, en una roda de premsa,
van començar a preguntar -li, o en una entrevista
li van dir, Steve, tu vas dir que l'iPhone 4
faria no sé quants o quantos. I li va dir, jo
no vaig dir mai això. I hi havia vídeos d'ell
dient -ho. I era ell, jo no vaig dir mai això.
Jo no ho he dit. I va posar -se en aquella cara
que tenia de pòquer, de... No he dit mai això,
i si continues insistint per aquí ja trobaràs
un cap de cavall mort al teu llit demà quan et
llevis, i que no van aconseguir treure -li la
confirmació que s'hi havia dit, tot i que hi
havia evidència videogràfica d'aquella declaració.
Era com jugava el seu Reality Distortion Field,
era el de dir, no, no, jo no he dit això, i el
tio s'havia autoconvençut. Perquè clar, suposo
que una de les maneres de poder imprimir aquesta
convicció és primer t'has de convèncer a tu
mateix i si tu t'autoconvences a tu mateix pots
tenir una convicció fèrrea i una mirada convincent
i una determinació que no tindries d'una altra
manera, no? I aleshores aquell periodista deia
és que al final no vam poder publicar res, no
vam poder dir res perquè és que ell... estava
jugant la seva carta del Reality Distortion
Field i jo ho vaig poder experimentar en primera
persona, saps? I va ser així. I clarament Steve
Jobs estava mentint. Però és que no podies dir
-ho. No podies dir -ho, saps? I és un concepte
que trobava molt interessant. No sé si tu coneixes.
Jo crec que l'exemple que poses... A veure,
els seguifans d'Apple entre l'audiència em
corregiran, eh? Però crec que l'exemple que
poses va ser... que durant la keynote de l'iPhone
4 es va presentar FaceTime, també. I en aquella
keynote va ensenyar FaceTime el que era, no?,
per fer videotrucades directament des de l'iPhone,
bla, bla, bla, i va soltar. I a sobre... Ho farem
open source, va dir. Crec que sí, crec que és
aquesta, crec que és aquesta. Llavors es veu
que com que tot l'equip va començar, hòstia,
hòstia, hòstia, això no ho hem dit mai, això
no s'ha parlat mai, i clar, tot l'equip va
entrar com en modo pànic, no? Al mig de la quina
es va venir amunt i va dir, això ja ho farem
open source. Evidentment, això no va passar.
I es va retreure de tot, malgrat, clar, estava
gravat, que ho va dir, en la keynote, doncs,
apareix i la vas a veure en el seu dia, que fa
molta gràcia, perquè, a més, saps que tenia aquelles
keynotes que, com no ara que es fan gravades,
sinó que es fan en directe, la gent aplaudia
i es tornava boja l'audiència, no era com veure
un partit de futbol. I, quan ho va dir, potser
tot va començar, oh, i ho fareu ben sords, i,
al final, no ho va fer, així que, una bona història,
també. En primer, és exactament això que dius,
era el tema de FaceTime. Per què volia treure
el tema de Steve Jobs. Crec que dona un bon un
bon... dona peu a poder parlar de com els founders
i les founders s'acaben distorsionant la seva
pròpia realitat i qui ho fa millor per mi crec
que tenen més números de poder arribar més lluny.
Per bé i per mal. Tenim exemples. Molt bons,
tenim exemples molt dolents, com tu ja has dit,
i alguns dels exemples bons segurament només
són aquells en què hi ha un viatge de supervivència
o de confirmació en què dius, sí, aquí ha funcionat,
per tant, mira, oh, que bé, el que va aconseguir
Steve Jobs amb això, però els altres 732 cops
on ho va fer i li va sortir malament la jugada,
doncs no ho sabrem mai, no? Recentment... I no
voldria entrar tampoc en les coses tan negatives,
però ja vam començar el tema de HelloApp, segurament
el cas d'aquesta persona que tampoc ha arribat
llunyíssim, vull dir, on arribarà més lluny probablement
serà als corredors d'alguna presó si s'acaba
d'estafant tot el tema de l'estafa, però jo
crec que és un cas d'estudi també el de gent
que es creu la seva pròpia mentida. per veure
fins on pot arribar. Vull dir que no sé fins
a quin punt hi ha un component patològic en això,
però tampoc era la idea d'aquest episodi, d
'acord? Aquest és un cas, després hem tingut
altres, no? Hem comentat abastament de nanos,
hem comentat FTX, hem comentat WeWork, vull dir
que en el fons són gent que està convençuda d
'això. Tu pots dir que estan fent frau, que estan
estafant, però en el fons hi ha una part que
ells i elles estan convençuts que això és la
seva realitat, d'acord? I per mi és un exemple
paradigmàtic de portar -ho massa lluny, perquè
l'autoconvicció, aquesta fe quasi religiosa
del founder amb la seva visió i missió, per mi
són eines que ben jugades et poden fer arribar
més lluny. Un altre exemple dolent d'això, o
dolent, podríem parlar -ne, és Donald Trump també
juga molt. el tema del Reality Distortion Field.
No és tan conegut per això, però és una persona
que, si t'hi fixes, va jugar als extrems. Què
ha fet amb el tema dels arancels? Ell veia que
Estats Units tenia una posició deficitària amb
molts intercanvis dels tàrits dels arancels amb
les polítiques d'importació -exportació. I el
tio... segurament la seva estratègia, si és que
n'hi ha, segurament la seva estratègia és la
de vaig a portar -ho a un punt absurd de l'extrem
per anclar la negociació. Perquè com que sabem
que en una negociació el primer que diu un preu
senta un precedent i ancla la posició de negociació,
doncs segurament ha dit qualsevol cosa que entregui,
que ja estigui més endavant o més favorable que
la postura inicial, ja he guanyat. Per posar
un exemple molt més senzill, és a dir, si tu
vas a... Si jo vaig a vendre un projecte, o sigui,
vaig a veure un client per MarsBased, i generalment
no faig mai la pregunta de quanta pasta tens
pel projecte. Per què? Perquè jo sé que si jo
dic quanta pasta tens pel projecte i em diuen
20 .000 i el meu cap era un projecte de 100 .000,
aquell projecte ja està perdut. perquè aquella
persona ja ha dit 20 .000 i ha anclat la negociació
en aquell número. I jo, aleshores, clar, si jo
li dic no, no, és que és un projecte de 100 .000,
li estic dient que ha de pagar 80 .000 euros
més perquè ell ja s'ha fet la idea inicial,
o sigui, ha anclat. Mentre que, si jo ho faig
al revés, i tampoc és la meva posició preferida,
però a mi ja, diguem, em trobo molt més còmode
dient, ui, espera, el projecte del que m'estàs
parlant m'ensumo que va pels... 100 .000 euros,
jo sé que probablement no tingui 100 .000 euros
perquè és un número d'escavallat, no és un número
d'escavallat, però probablement pel tipus d
'empresa que ets, o perquè no vols fer una inversió
inicial tan forta, perquè probablement ho vulguis
passejar, doncs ho passejarem, farem una fase
de prototip, mirarem com reduir -ho, etcètera,
etcètera. Però d'alguna manera s'ha de precedent
de dir, escolta, realísticament aquest projecte
seria de 100 .000, fes -te la idea... que una
altra empresa et cobrarà això, segurament si
et cobréssim tot el preu sencer seria això i
tal, però anem a mirar com podem baixar aquest
preu. I llavors jo estic rebaixant el preu i
dient, mira, probablement podríem mirar i potser
es podria fer per 80. Llavors ja, d'alguna manera,
li estàs dient a la persona que, ei, ja has deixat
de perdre o ja t'has estalviat. 20 .000 euros,
ja estàs tenint un guany. Per això que en els
llibres de negociació, que de fet jo només m
'he llegit un i sempre el dic, el de Never Split
the Difference, de Chris Voss, explica tots aquests
conceptes. I aleshores, em fa molta gràcia que
amb tot el tema de Trump, en realitat, hi ha
gent que ho ha volgut sobresimplificar amb això,
no sé si sabrem mai com ha estat l'estratègia,
però hi havia un meme, de fet, que posava, diu,
vaig a posar els arancels a Xina, el 85%, i diuen,
i sortia un d'aquests pro -maga, els Make America
Great Again, el típic redneck i tal, i deia,
sí, així guanyarem més creació d'oportunitats
a Amèrica. I llavors, China contestava i deia,
no faig res. I aleshores diu, oh, art of the
deal. O sigui, que en qualsevol cas sortia guanyant
Trump. Si guanyava Trump perquè... Si guanyava
la negociació era perquè és molt bo negociant
i tal, i ja és benefici pel país. I si perdia,
d'alguna manera era un art of the deal perquè
has sabut negociar i has trobat... Ja has guanyat
alguna coseta, has guanyat... com en el rugby,
que diuen han guanyat 10 llardes, no? Doncs has
guanyat aquelles 10 llardes, amb aquella merda
de jugada, però almenys has tingut algun benefici.
Tot això és un preàmbul bastant llarg per parlar
del founder -led marketing, que és... una manera
de fer marketing que a mi m'agrada bastant i
que trobo, per exemple, molt personificada en
la gent de Basecamp, ja ho sabeu, que soc una
miqueta seguifant d'aquesta gent, però hi ha
altres empreses que també ho fan molt bé, com
per exemple Buffer o Ghost. De fet, són empreses
amb la mateixa filosofia, però n'hi ha moltes
altres. També soc fan de Territori Espanyol a
Cumbamail, per exemple, com ho fa l'Iñaki Arrieta,
com ho fa el de Graphext del Victoriano Izquierdo,
etcètera. Hi ha gent que Bàsicament la seva estratègia
de màrqueting té un rol pivotal que és el fundador
o la fundadora de l'empresa i que és qui fa
com els grans anuncis. Segurament els científics
solen tenir més seguidors l'equip fundador de
l'empresa o els equips comunicadors de l'empresa
que solen ser fundadors que... la mateixa newsletter
que tinguin, que les comptes corporatives de
LinkedIn i de Twitter, etcètera, etcètera, i
fan contingut molt orientat a transparència,
a veure productes, està molt, molt, molt, molt
ben pensat, d'acord? Però hi ha un cas paradigmàtic
que m'agrada molt, que dic, hòstia, no m'ho
havia adonat, i també estan fent una mena de
reality distortion field, d'acord? Tu més o
menys estàs al tant, tu, de com és Basecamp.
Sí, més o menys, sí. Has anat seguint i saps
que és una empresa que és bootstrapejada i que
sempre han fet cert... Bé, han estat molt vocals
en certes coses. I algunes els han sortit millor,
algunes els han sortit pitjor. La campanya aquella
sobre una empresa d'un trilió de dòlars els
va sortir molt bé, el llançament de Hey! els
va sortir molt bé, la campanya contra Apple,
també la lluita que van tenir amb Epic contra
Apple pel tema del 30 % dels developers i totes
aquestes històries. Els hi ha sortit molt bé,
però a algunes els hi han sortit francament malament.
Però jo sí que veig una evolució en aquests més
o menys 15 anys que fa que els segueixo, que
m'agrada molt, que és com dir, què cabrons han
estat fent això, han estat fent Reality Distortion
Field tota la malaïda vida i no m'havia adonat.
Per què? Jo admeto que m'he llegit... La majoria
dels seus blogs. M'escolto el seu podcast i
veig el seu contingut i realment m'agrada. Però
hi ha hagut temps en els que dic, hòstia, això
és molt contradictori. Fa cinc anys no deien
això. Per exemple, ells sempre havien estat de
no fitxis fins que no sigui dolorós. Never hire
until it's painful. I aleshores el que deien
és, no, no, no, arriba tan lluny com puguis,
amb l'equip que tens, i quan ja portis una temporada
que allò t'està sent molt dolorós, t'està sent
costós, etcètera, etcètera, llavors fitxa. Però
mai ho facis diferent. Jo m'havia quedat amb
aquesta part del discurs. No tinc el take contradictori.
Ara, recentment és com un... No, no, no, no.
Sempre fitxa a dues o tres persones de més. Per
què? Perquè si no hi ha un cost d'oportunitat,
perquè si no tens l'equip post -overstaffed,
o el tens amb massa feina i tu estàs understaffed,
perquè si no pots fer joc de rotacions entre
la gent i si hi ha algun tema, per exemple, alguna
baixa de maternitat o paternitat o algun extended
leave, etcètera, doncs no ho pots fer i t'acaba
perjudicant. I si t'ho pots permetre... Fixa
gent de més. I dic, espera, un moment. I em vaig
quedar magret i vaig dir, quants cops haurà passat
això a la història de Basecamp? I déu -n'hi
-do, n'hi ha uns quants. No porto una llista,
però simplement m'adono que, clar, la seva estratègia
és la de crear aquest reality distortion field
en el que tot el que venen... És com un, no,
no, si tu no necessites Venture Capital, tu,
la majoria de negocis són així. O sigui, és com,
et fan una explicació molt condescendent de la
realitat, perquè, clar, el que t'estan venent
una miqueta és el seu llibre, eh? I a mi, ja
et diré, en part m'agrada, però és veritat que
ja miro el seu contingut des de fa un temps amb
un cert angle de dubte, no? De dir, anem a rascar
això una miqueta, per què és això? I vas veient
que amb el temps, doncs, han... Van canviant
i van evolucionant les seves maneres de veure,
que també és molt natural, vull dir, en realitat
és una cosa que entenc molt, però acabo trobant
que dic, hòstia, ahir donde dije Diego, no sé,
donde dije Diego, digo Diego, no? I em fa molta
gràcia perquè, clar, generalment són molt vehaments,
són molt aseparatius, són gent que, hòstia, això
és així i és així, no? I de cop i volta veus
que en dos anys, doncs, t'ho han canviat, no
radicalment, però van adaptant postures I tampoc
acaben de dir que allò d'abans era incorrecte,
però sí que és com un... Nosaltres no hem dit
mai això. I llavors crec que el founder -led
marketing es basa bastant en això. I llavors
com distorsionar la realitat de la gent que et
segueix és un art que hauríem d'incorporar una
miqueta més fins a un cert punt, fins al punt
que sigui moralment i èticament acceptable. dins
del món dels negocis, però no sé si tu havies
vist altres exemples així, i jo crec que aquest
és bastant paradigmàtic. Malgrat, en l'exemple
que has posat abans, el de FaceTime, és clar
el motiu pel qual es va fer enrere, perquè possiblement
va dir una cosa que era factualment incorrecta,
és un cas paradigmàtic d'un camp de distorsió
fallit on l'equip li va dir, no, no, és que
això és físicament impossible, i es fa enrere,
però... No veig molt bé el motiu en aquest, en
el de Basecamp, per exemple. És a dir, si ells
tenien la tesi inicial que aguanta fins tant
com puguis per fitxar la següent persona, què
és el que motiva el canvi d'opinió en aquest
cas? No, aquest no era el millor exemple, és
el que tinc més recent. Hi havia un altre, per
exemple, que és el de Basecamp. formar part d
'un ecosistema de productes, que hi havia Campfire,
hi havia Highrise, hi havia no sé què, i tal,
tal, tal, i de cop i volta durant una sèrie d
'anys ho van anar xapant, no? Alguns projectes
els van deixar en Keeping the Lights On, una
miqueta en modo zombie, alguns els van acabar
xapant, alguns es van integrar dintre de Basecamp,
i la seva narrativa durant els anys, jo et diria
que aquest sistema, jo me'n recordo que quan
vam començar MarsBased i ara és Xira, 2014, cap
als volts del 2019, més o menys, ja pràcticament
no en quedava cap, d'aquests productes, i cap
a 2018 -2019 van tenir molt la narrativa de...
Tot és massa complex, en realitat la gent no
necessita això, i van fer una recentralització,
ara només veis que amb això tu solucionem tot,
i en realitat necessitem menys, i per una empresa
de productes és molt millor ser single product
que multiproduct, per aquestes raons, per focus,
perquè si no, doncs, el típic, no?, aquí amb
mucha barca, poca prieta, i ens van estar venent
durant molt de temps que el millor era tenir
un sol producte, d'acord? I ara, de cop i volta,
llencen, comencen amb Hey!, no?, el 2020 llencen
Hey!, 2020, 2021, i després ja llancen Writebook,
llancen la plataforma aquesta de l'ONCE, i ara
Google diu, no, no, és que estem treballant amb
4 o 5 productes a la vegada, i aquest any intentarem
llançar, sentia al podcast que aquest any ja
tenen dos productes a punt de llançar i segurament
llançaran dos més. I jo els dic, espera, espera,
un moment, un moment, o sigui, estem tornant,
i jo crec que d'alguna manera el que van fent
és com, està bé, està bé, no dic que sigui incorrecte,
segurament el que els està passant és una miqueta...
el que també passa a mi, en menor mesura, que
és com de dir, o sigui, estàs molt convençut
d'una cosa fins que arribes a un punt en què
estàs, la revisites i dius, això ja no té sentit
deu anys després, no? O sigui, nosaltres a MarsBased
també ens ha passat que sempre havíem estat
una empresa que volíem fer només especialitzar
-nos només en un o dos llenguatges de programació
i ja està. I després, clar, quan ja tens un equip
de 30 persones com estem ara, que portem uns
anys, que hem fet més de 150 projectes, dius...
Ens hem adonat que hem fet projectes amb molts
altres llenguatges de programació que no oferim
pel simple fet que ha vingut clients i ens ha
dit, podíeu fer això? I hem dit, va, doncs sí,
anem a provar. I hem fet Go, i hem fet C++, i
hem fet Python, i hem fet no sé què, i PHP, i
Unity. I dius, hòstia, al final dius, aquell
fundamentalisme de només farem Ruby de fa 11
anys, igual ja no té sentit. Però és veritat
que a mi m'agrada ser molt més, no sé si més
transparent o més explicatiu amb aquest tema
de dir... argumentar més el canvi, no? I ells
potser no ho argumenten tant, ells més com no,
no, ara això és així. I fan la seva bombulla,
no? Com si fos el... Com si fos... no sé, m'ho
imagino com si fos el món d'en Kaito, a bola
de drac, saps? Vull dir que és aquell planeta
que tenia una gravetat diferent i una realitat
completament diferent i tal, i quan estaves allà,
com, hòstia, canviaven molt les coses, canviaven
molt les normes, però només passava allà. O la
sala de l'esperit del temps, per posar un exemple
potser una miqueta més fidel a l'explicació.
Doncs, jo ara, quan explico els canvis que tenim
els veïns, com dic, bueno, clar... té una evolució,
ha tingut això, ha canviat l'equip, ha anat
evolucionant l'empresa, ha canviat el mercat
i tal. Potser dono massa explicacions, però ells
no en donen cap. I tinc la impressió que també
és perquè són més grans i porten més temps i
s'han convertit en uns gurús d'aquest tipus
de coses i dius, hòstia, són uns putos genis
de la narrativa. En el fons també és un tema
de màrqueting, això. Però mira, deixem que et
rescati una cosa que has mencionat al principi
quan estaves comparant exemples d'aquests de
filtre de distorsió, tipus FTX, Theranos,
també n'has comentat diversos. Primer volia
posar una línia entre els que... Els que són
fraus i els que no. No, perdó, no. Els que són
fraus flagrants i els que s'han convertit en
fraus. Per exemple, FTX era un frau flagrant
i Madoff i coses d'aquestes també. Vull dir,
eren estafetes piramidals, coses que no podien
sostenir -se. Per exemple, Theranos, no sé per
què, no ho sé, jo a l'Elizabeth Holmes aquesta,
no és que li tingui cap tipus de deferència ni
empatia, però el que volia fer un frau no era.
És a dir, aquesta noia volia aconseguir una cosa
que... físicament no era possible amb la tecnologia
de la que disposava. Possiblement, dintre de
20 anys, tornar a sortir una Elizabeth Holmes
que aconseguirà fer anàlisis de sang amb una
punxeta, amb una gota. Possiblement ho aconseguiran
dintre de 20 anys. Igualment, era una noia que
estava una mica... es va avançar massa el seu
temps i el seu filtre de realitat va xocar contra
la física i l'art del possible de l'època.
Llavors, què passa? Ella va cometre el frau no
de base, o sigui, la seva idea no era frau dolenta,
és a dir, ella va dir, jo vull aconseguir això,
i va haver -hi molts inversors que li van posar
diners i ho va intentar, val? Es va convertir
en frau en el moment en què va veure que allò
no era possible, va estirar una mica massa la
corda per voler seguir recreant aquest filtre
de distorsió, val? Llavors, a partir d'aquí
sí que va cometre un frau, doncs, falsejant demos
i fent coses d'aquestes, val? On vaig? Quan
tens una personalitat tan forta al voltant d
'una idea que vol veure la llum, és a dir, digue
-li a Elizabeth Holmes, intentant crear aquesta
tecnologia, digue -li tu, Trump, l'exemple que
has mencionat de voler jugar aquesta guerra de
posició molt dominant, molt forta per controlar
els aranzels, digue'l que vulguis. El que es
fa difícil en el moment és Al descartar aquest
comportament, perquè sempre hi haurà qui et traurà
l'argument aquest de no, no, no, no, és que
no entens el que està fent, és que està jugant
a escacs quatridimensionals i no veus la profunditat
del seu coneixement sobre això i bàsicament està
jugant a un joc que és que no pots pretendre
ni entendre. Llavors, clar, aquesta línia a vegades,
argumental, es fa difícil de trencar. Per què
et volia posar aquest exemple en concret? Perquè
una de les coses que està bé mirar quan tens
una situació d'aquestes és quines persones hi
ha al seu voltant, no? I no tinc clara evidència
sobre qui tenia Elizabeth Holmes al costat, o
sigui, no sé qui era el seu pipí de producte,
ni sé qui era el seu CTO, val? Però, en canvi,
una de les coses que a mi em sopta és que jo
miro, per exemple, jo què sé, doncs... En el
cas de Trump, que tampoc em conec el seu gabinet
de govern de la Baix, però, ostres, s'ha rodejat
de molta gent que no tenen una personalitat molt
submisa, que diguem. No ho sé, o sigui, a mi
em ve al cap, i sé que no forma part del seu
govern, però la persona menys submisa del planeta
personificada és Elon Musk, i és una persona
que l'està recolzant. Després, no ho sé, jo
abans, Scott Bessent, abans que fos secretari
del Tresor, era una persona a la qual a mi em
semblava que deia coses bastant sensates a nivell
d'economia. I, no ho sé, vull dir, s'ha rodejat
de gent que, cony, sembla que més o menys sap
el que està fent. El que no entenc és com...
donen com una mica el... No sé com es diu beneplàcido
en català. El vistiplau, no? Sí, li donen el
vistiplau o el xec correcte sobre totes aquestes
accions. I aquest és el punt on no entenc si
aquest home té aquest carisma, que no l'hi veig,
de Steve Jobs com per distorsionar aquesta realitat
i fer creure a tothom que està jugant... escacs
quadridimensionals, o si no, no entenc com tota
aquesta gent tan bona que té al voltant diu una
letxa grama i li diu, escolta, aquest no és el
camí correcte. A mi això és el que em té una
mica confós. A mi el que em té una miqueta confós,
per exemple, en el cas de Trump, és com generalment
en primers mandats de certes personalitats o
de certes iniciatives que s'ajunta gent molt
potent i que van sortint més o menys bé i després
pel que sigui hi ha una reelecció. Mira, hi ha
un cas que explica força bé en quant El reality
distortion field aquest pot funcionar si tu tens
la gent adequada al teu cantó. El primer mandat
de Joan Laporta. Podem aportar això al món del
futbol. Molt bé, endavant. No només futbolísticament
va ser molt bo, pel club també va ser -ho. Joan
Laporta té les seves llums de gas i les seves
ombres, si tu em permets. O sigui, moltes més
ombres que llums, probablement. Gràcies. No es
pot veure l'aplaudiment, veus? Per això hauríem
de fer vídeo cada setmana. Aquest mereixia aplaudiment,
eh? No, el que vull dir, si tu et fiques a la
gent que tenia a la Junta, al Consell Assessor,
etcètera, etcètera, al primer mandat de la Porta,
hi ha gent molt potent, que després han anat
a fer coses molt grans. Alguns han fet... coses
bastant dolentes, també. Però bueno, per no entrar
en detalls, mires la reelecció de Joan Laporta
i ara pràcticament no reconeixes a ningú de la
gent que està al seu gabinet, al seu board i
tal. Per què? Perquè d'alguna manera, així com
ell es va palancar en gent molt potent per poder
arribar al primer mandat, el segon ja va tirar
més de marca personal. I ja tenia aquest reality
distortion field de dir, ei, no, no, jo soc Laporta,
el Real Madrid. és igual, no anem a jugar a victimisme,
anem a jugar a l'atac, anem a jugar també la
nostra carta que jo soc un tio independentista,
que soc outspoken, que fa com un primer filtratge
de les coses que passen al club i una de les
coses que feia bé Laporta i que, per exemple,
també feia molt bé Mourinho en els moments, no,
no, tota la pressió cap a mi... I així els jugadors
estan tranquils. La porta absorbia tota la pressió
perquè els jugadors i l'equip tècnic poguessin
treballar. Ell s'enduia a totes les polèmiques.
I Mourinho feia exactament el mateix. Feia com
una miqueta de barrera. En aquest segon mandat
s'ajunta amb gent que bàsicament el que li diuen
és sí. I que són menys intel·ligents que ell.
Molt entre cometes. gent propera al club també
m'ha dit que és així, és a dir, abans s'ajuntava
amb gent molt més intel·ligent que ell per poder
arribar i ara aquest cop el que ha fet és ajuntar
-se amb gent que li confirma en tot allò que
diu ell i que el que han fet és fer més gran
encara aquesta bombolla i que en realitat són
gent que no està tan preparada i per això probablement
serà més inestable aquest segon mandat que el
primer, perquè ja s'està jugant molt més amb
aquesta figura de jo sóc Déu i vinc a explicar
-vos com són les coses. I si surt bé, bé, però
si surt malament és catastròfic. I petar -se
un d'aquests li costarà menys que petar -se
un dels que havia tingut a la primera junta perquè
eren gent molt més potent i hauria creat molt
més terrabastall. Ara pot petar -se gent de la
seva junta que pràcticament no transcendirà ni
a premsa perquè molta gent no és ni coneguda
i ja està. I aleshores el que fan és crear com
aquesta aura de... d'aquest és el líder i tots
els que estan al voltant seu són gent que li
diuen que sí a tot. Per això no les acabo de
tenir totes amb Trump, perquè al final és una
reelecció que ha passat al revés. Primer, no
era un govern tan potent el que tenia quan va
sortir el 2016, però per mil coses va guanyar.
I ara ha estat realitzat amb una proposta molt
més potent, sobretot amb el tema aquest que té
el recolzament de totes les elits tecnològiques
del país, però és veritat que hi ha molts sentiments
trobats aquí. Vull dir, ja hi ha veus que el
qüestionen, tot el tema dels anzels no està sent
tan bé, inclús el mateix Elon Musk. està tenint
molts problemes, bueno, el seu net worth ha caigut
en picat i molts altres d'aquests que estan
al seu Consell d'Assessor i etcètera, etcètera,
que es veu que, bueno, no sé si algú n'ha sortit
ja, eh? Tampoc ho sabeixo tant, tant, tant, ho
sabeixo més a través de podcast de negocis i
tal, que ja diuen, una tal persona ha plegat,
l'altra aquest que està amenaçant de plegar,
aquest que ja ha començat a dir coses en públic.
contra Trump. El mateix Elon Musk ja ha estat
cagant -se públicament amb els aranzels perquè
està fent mal a Tesla i a les seves empreses,
no? Però vull dir, hòstia, és una miqueta el
cas del revés, no? Aquest cop s'ha ajuntat amb
gent forta quan en realitat el que hauria d'haver
fet és obrar el paper, no perquè sigui el correcte,
sinó perquè és el que dicta una miqueta de tradició.
És, tu ja tens suficient força per anar sol,
fica gent que només et diguéssia tot i comença
a ser la persona que es converteix en un líder
autoritari perquè ja ningú qüestionarà la teva
autoritat. És una miqueta el playbook i per això
em xoca que el cas de Trump sigui aquest. Però
bueno, tornant al tema del founder growth o marketing.
Sí que volia preguntar -te tu, que has estat
bastant més en equips inicials, perquè jo ho
veig com a inversor, aquesta convicció quasi
bíblica del founder, que és com vaig aconseguir
-ho, fins a quin punt la gent amb la qual tu
has treballat realment es creia o s'havia tatuat
a la front el que anaven a fer i estaven convençuts
que aquella era la seva missió sagrada a la vida?
És una bona pregunta en quant no et pots posar
com dins de les teves ments i no ho pots saber,
però el que sí que et pots preguntar és quin
és el grau de veracitat d'aquella convicció,
en el sentit de dir aquesta és la meva crida
vital i és el que he vingut a fer i sense això
la meva vida no té sentit o és que simplement
he vist una oportunitat de negoci que... té més
o menys sentit, i ara em posaré el barret de
dir, escolta, vaig a tokenitzar això, els músics,
o no ho sé, vull dir, per portar un exemple d
'empreses en les que he participat, i després
resulta que la idea no era tan brillant com semblava,
no? O sigui, a mi el que em dona la sensació,
i per tornar amb això de l'altra cara de la
moneda aquesta que dèiem, de les vegades que
algú posa aquesta convicció i després no surt,
és que... A veure si això va a algun lloc, d
'acord? Això és honest. A veure si va a algun
lloc. Penso que la gent que triomfa en aquest
nou paradigma o contracte social que tenim és
la que està evolutivament mal feta. Déu -n'hi
-do, eh? No, però mal feta per bé. O sigui, mal
feta per bé. Mira, abans tu estaves cablejat
internament per ser pessimista. Per què? Perquè
tu derivaves... pitjors experiències de les coses
que et sortien malament, és a dir, del fracàs,
de l'upside que tenien les coses bones. Per
exemple, imagina't que tu estàs allà al mig del
bosc i sents un soroll a darrere d'unes branques.
El pessimista diu, uau, aquí hi ha un os, no
m'hi poso perquè segurament si hi entro s'ha
acabat el joc. En canvi, l'optimista diu...
Ah, ostres, potser és que ha caigut una poma
de l'arbre, me la quedo i me la menjo. Aquest
seria el mindset optimista. La segona persona,
evolutivament, no hauria avançat gaire. És a
dir, l'any 34 aquella persona estava morta.
A dia d'avui és al revés, és totalment al revés.
A dia d'avui... El fracàs té molt poc downside,
és a dir, tens molt poc a perdre per fracassar.
El que passa és que tu encara tens com aquesta
por de manifestar alguna cosa d'una manera molt
oberta perquè tens por al ridícul. Mira, a dia
d'avui el fracàs s'equipara al ridícul. El
que passa és que al ridícul ningú mora de ridícul.
Tu pots fer el ridícul tantes vegades com vulguis.
De fet, quantes més vegades el facis, més possibilitat
tens que una sola vegada funcioni bé i quan funciona
bé és l'hòstia. Per tant, crec que... Per això
et dic que és gent que està evolutivament mal
feta, perquè la teva manera de pensar està invertida.
Abans eres molt pessimista perquè sabies que
una mala decisió t'apartava del joc, en canvi
una bona decisió et feia seguir, però tampoc
gaire més. És a dir, tenies un downside infinit
i un upside limitat. Ara crec que és al revés.
pots jugar tantes vegades com vulguis, o sigui,
el fracàs és gratuït, per tant, tu pots distorsionar
la realitat tant com t'agradi, perquè el màxim
que et passarà serà que es riuran de tu a Twitter,
ja està, o sigui, res més, a la gent li fa molta
por, però en realitat no importa absolutament
a ningú. En canvi, l'upside és molt elevat,
perquè si tu ets capaç de distorsionar aquesta
realitat, i per això sempre diem que la línia
entre... la brillantor, la lucidesa, i la bogeria
és tan fina, perquè, a veure, al final, quan
parlem de bogeria, quan diem aquest tio està
boig, simplement el que estem fent és rient -nos
d'aquella persona, no sabem que no està boja,
simplement pensem que les seves idees són estúpides,
però és el que la modernitat t'ha portat, que
el fracàs no es veu com... una mort del teu cos,
sinó que es veu això, com un ridícul a escala
mundial. Llavors penso que aquesta gent que ha
sabut jugar iteradament en aquest joc moltes
vegades del de, escolta, m'exposo i si arriben
de mi ho torno a provar, saps? O si fracaso,
ho torno a provar. Poso fracàs i ridícul en el
mateix plano perquè crec que a dia d'avui el
fracàs s'equipara al ridícul i és això el que
a la gent li fa por. O sigui, a la gent no li
fa por fracassar, a la gent li fa por fer el
ridícul. I la gent que està curada d'aquests
espants i que li és igual i que el ridícul li
toca un peu és aquella que pot provar més vegades
i segurament si proves més vegades tens més probabilitats
que aquest filtre de distorsió de realitat acabi
distorsionant alguna realitat i sigui exitosa.
No sé si t'he contestat la pregunta. Sí, i m
'has donat dos molt bons punts. Un és el de que
hi ha hagut un canvi evolutiu. I això ja és entrar
a filosofar molt, però vull dir, fixa't que a
nivell de... Una de les coses que ens va portar
a la revolució científica o al pensament científic
és el de dir, ei, i si? O sigui, el default de...
Anem a veure que... Passaria que fins aleshores
sempre havia estat una societat construïda on
el coneixement estava construït en tradició i
en sentir parlar els altres i el que deien d
'això. I això és el que deies tu, si segurament
l'Església t'omplia el cap amb moguda. Si fas
això et quedaràs sec, si fas això se't morirà
la família, si fas això aniràs a l'infern, tal,
tal, tal. Però no podies comprovar -ho tu perquè
les poques vegades que comprovaves alguna cosa
et sortia malament i deies, merda, tenen raó,
saps? I ja està, i aniria a l'infern. I ja està.
I aleshores, en el que es va començar a experimentar,
a veure que, ui, espera, però això és diferent
del que m'havien explicat. I aleshores ja canvies
i penses diferent. Però, però, això és un canvi
en societat i inclús a nivell evolutiu, però
no afecta a tothom. Vull dir, segurament la gent
que va anar a parar en aquests indrets més aventurosos
i tal, van ser gent que no era precisament neurotípica.
I aleshores aquí és on volia arribar una miqueta
amb l'episodi, que és el de dir, ostres, la
neurotipicitat no ajuda a ser un... emprenedor
o emprenedora, o inclús el CEO, perquè aquest
optimisme desmesurat, aquest autoconvences, aquest
autoenganyar -se per poder arribar més lluny,
per posar els límits més lluny, per convèncer
altra gent, no solen sortir de perfils neurotípics
i cada cop, que porto 11 anys emprenent, però
molts més relacionats amb el sector i tal, me
n'acabo donant que dic, hòstia, és que no...
hem de sobresimplificar i fer una miqueta de
broma amb aquest tema i jo estic inclòs en aquest
d'això no girem del tot rodó la gent que som
emprenedors i emprenedores i precisament per
això ho sou ens ho hem fet o és que realment
som emprenedors perquè no venim d'un quadre
mental més neurotípic, no? Perquè jo també penso
que dic, hòstia, doncs potser per això no he
encaixat en empreses anteriors i, tot i que no
estic en l'optimisme aquest desmesurat, sí que
soc, per exemple, un optimista cautelós, perquè
si no, no ho faria. Si jo no cregués que puc
viure millor creant la meva pròpia empresa, no
ho hauria fet. Vull dir, a la vida, per general,
faig default al... al pessimisme, però al món
dels negocis, o sigui, no pots fer això, perquè
com a emprenedor o emprenedora tu has de creure
que les coses aniran bé, el que passa que segurament
hi ha gent que no calibra tan bé. pel seu quadre
mental, pel que sigui, o perquè arriba un punt
que ja estan fent la fugida d'endavant, no?
O sigui, que ha de ser molt difícil calibrar
aquest tipus de coses, és a dir, hòstia, és quan
entro ja en modo pànic i vaig a jugar -m'ho
tot, faig a fer un all-in i surt malament i mira,
i al final acabes entre reixes, saps? Vull dir,
és que la línia és molt fina, però sí que veig
que aquest tipus de risc, que és emprendre o
aixecar capital, ja és. un altre nivell, suposo
que hi ha diferents tipus de risc que pots prendre
a dins de l'emprenedoria, encaixen amb uns perfils
molt específics de personalitats o, no sé, la...
la terminologia específica, de neurodivergències,
de perfils neurodivergents particulars. Ja suposo
que el Bootstrap Founder en té un, que és com,
bueno, una miqueta més conservador, però a la
vegada també és optimista, però no suficient,
no és un psicòpata, bueno, coses aquestes, però
d'alguna manera ets una miqueta més paranoic,
perquè, clar, al final no vols estar depenent
de 50 .000 coses, busques més independència,
i alguns perfils que els és igual tant la independència,
el que volen és córrer, sumar més risc, convence
més gent i transformar -se en uns messies, segurament
són més més egocèntrics i egòlatres i tot això,
doncs aquesta gent ja va pel Venture Capital,
que al final acaben creant una miqueta la seva
tribu i convencen les masses, perquè si no convences
les masses, no estàs creant els, diguem, els
fidels de la teva religió, que al final acabin
retroalimentant la màquina, no? I suposo que
en algun punt, si això es trenca, fa que tot
se'n vagi a no res. No ho sé, això és el que
m'ha portat a pensar que... els emprenedors
i emprenedores estem una miqueta, com has dit
tu, cablejats diferents. És que hi ha una cosa,
i jo crec que això és la... Perquè la manifestació
del problema és aquesta, no? És a dir, és que
hi ha aquests perfils neurodivergents que al
final són els que tenen aquestes idees, no? I
gràcies a ells, doncs, també derivem molt valor
de la societat, no? Però com acaben aquí? I a
mi això el que em fa pensar, i és que aquí hi
ha com una espècie de contracte empresarial que
hem tots donat més o menys per acceptar... acceptat,
però donat per acceptat o no sé si és com no
hi ha una millor alternativa al principi i és
que hi ha dos camins que inicialment són pràcticament
cosins germans paral·lels però que divergeixen
molt en el moment que escala la teva empresa,
la teva startup, la teva aventura i és el del
CEO i el fundador. Són coses diferents però al
principi estan com entrelligats, no? És a dir,
perquè, bueno, o sigui, no saps si no hi ha cap
altre tarat que vulgui ser CEO de la teva idea,
llavors com que no hi ha més disponibilitat et
toca a tu i ets tu el CEO, o perquè possiblement
al principi és bo que el fundador i el CEO d
'una cosa que bàsicament té moltíssima entropia
i s'ha de formar i has de tenir com idees extremadament,
el que tu dius, neurodivergents, doncs... té
sentit que sigui la mateixa persona. El que passa
és que jo penso que aquests camins es van separant
a mesura que l'empresa va creixent. I el concepte
de fundador està el més allunyat possible d'un
CEO en una, m'ho invento, en una empresa de
l'Ibex. És a dir, l'última persona que vols
posar com a CEO del banc Santander és, no sé,
és founder mode, si no vols això, no vols founder
mode allà. Llavors... Molts Pieter Levels com
a CEO del Santander. Sí, hauria de sortir el
founder mode en algun moment. A mi això és el
que em dóna a pensar que tota aquesta creativitat
que s'apalanca en el moment que el founder es
converteix en la figura del CEO, no sé fins a
quin punt, i estirant l'analogia, a mesura que
va Creixent l'empresa, arriba un punt que aquesta
persona hauria de capitular i dir, bueno, escolta,
jo fins aquí he aportat moltíssim i ara una persona
possiblement amb una mentalitat una mica més
cartesiana i menys neurodivergent hauria d'agafar
les rendes i seguir. Però clar, la línia on està
aquest punt és fina i llavors, no ho sé, tenim
aquest contracte inicial que clar, que el CEO
és el founder o al revés. I a vegades són vites
que es fan inseparables, però arriba un punt
que potser tota empresa necessita el seu Tim
Cook, saps? Bé, jo crec que hi ha hagut força
aprenentatges. Per anar -ho acabant, crec que
fer la crida a l'audiència un altre cop per
apuntar -se als episodis que tenim, mirar -se
el Patreon, recordem que no cal pagar si ens
voleu donar els vostres diners, fantàstic, perquè
això anirà... destinat a bones causes, com per
exemple esmorzars de forquilla, amb la nostra
audiència, no per tu i per mi, ja està, i per
seguir fent els episodis en directe, que al final
també costen uns calerons. I l'altra cosa, animar
altres marques que ja hem mencionat últimament,
com per exemple Paper Albal o l'Institut Guttmann,
que puguin ser patrocinadors d'aquest podcast.