Així que no estàs aprenent res últimament, eh?
No gaire, tio. La veritat, m 'està costant trobar
el moment pel creixement personal, diguem -ho
així. Jo et feia un tio que sempre estava allà
creixent personalment, eh? Suposo que hi ha coses
i coses, eh? Creixement personal, si tens la
sort de poder -lo integrar en el teu dia a dia
a la feina, pots tenir -lo, no? Almenys sí que
és una cosa que jo intento fer. Però més enllà
de les obligacions de la feina, no, em costa,
saps? Vull dir, tot allò que són side projects,
o vull aprendre, vull fer un cert aprenentatge
lateral, saps? Si ara volgués aprendre, no sé,
no sé ni posar -te un exemple perquè estic molt
adormit, però algo que no està directament relacionat
amb la feina, que no puc ficar -ho, diguem, en
horari laboral, no, no, o sigui, no tinc temps.
Aquesta és una molt bona apreciació, Aquesta
idea de si no puc aplicar la feina és com voler
-te posar en forma sense un entrenador personal
a qui et deus. Em surt la paraula aquesta accountability,
no sé exactament com traduir -la. O sigui que
tu et deus a ell, d 'alguna manera, llavors li
mostres el teu progrés. És més fàcil quan tens
una mètrica que optimitzar o un entrenador personal
aquí dir -li ah, mira, estic més en forma, ah,
mira, corro més ràpid. És més fàcil així i compartir
el progrés. Inclús es veu més social, o el que
tu dius, quan tens una feina a la qual pots aplicar
aquests beneficis, té bastant més sentit enfocar
l 'aprenentatge i verticalitzar -lo allà. Fer
-ho perquè sí, a vegades és el que tu dius, eh?
És una cosa que es cau ràpid de la llista. Tu
al final tens una taula que és X gran i a sobre
hi pots posar totes les coses que tu vulguis.
I allà tens tota la teva vida, no? Tens la família,
els amics, l 'esport, dormir... I tens l 'avantatge.
Llavors sempre hi ha coses que es cauen de la
taula perquè no és prou gran i només pot aguantar
certes coses, no? I l 'aprenentatge és de les
primeres que es cau, és de les que està com el
raconet, saps? Quan entra una cosa gran allà
al mig és la primera que cau. De fet, jo vaig
començar a fer el podcast com una excusa per
preparar -me temes per fer aquest aprenentatge
personal no solidari però altruista, és a dir,
sense cap agenda. El que passa és que quan vaig
començar a parlar amb tu... Això se 'ls va caure
del projecte perquè ara simplement és que obrim
el micro i comencem a dir estupideses, però ja
no em puc preparar res. Si algun dia quan em
diguis, escolta, vull que fem un episodi enfocat
sobre, no ho sé, les noves centrals nuclears
modulars, et diré, oh, perfecte, ha tornat, saps?
Però ja no està passant. És veritat. De fet,
el podcast és un bon exemple, eh? Jo tinc el
podcast i la... I la newsletter són dos grans
exemples de tipus de creixement personal que
vaig dir, vull aprendre d 'això, però per poder
aprendre d 'això primer m 'ho he de posar com
a prioritat. O sigui, el que has dit de la taula
al final és un resum de prioritats de la vida,
no? En quin... Si tu fessis un rànquing de prioritats,
en quin nivell estaria l 'aprenentatge de coses
no estrictament professionals, no? Així com...
Fa ara uns mesos que vaig començar una newsletter
a títol personal, era perquè volia aprendre a
fer newsletters, i encara estic aprenent, perquè
totes les que he enviat de feina han estat com
molt orientades a una cosa molt específica, força
transaccionals, per exemple, la de Startup Grind
era com, ei, aquí és el nostre proper esdeveniment
i aquí teniu la llista per comprar entrada. No
hi havia molta màgia aquí, no? No considero que
hi hagi après a fer newsletters amb allò. Però
per poder -ho fer com una cosa en la que, diguem,
em forço a fer -ho, ho he de fer en horari laboral.
Per què? Perquè aleshores sé què passa. Tens
aquelles hores dedicades a fer -ho, evidentment
hi ha sinergies molt clares amb la feina, és
una cosa que es retroalimenta i, per tant, és
justificable. Si jo ara em posés a prendre la
papiroflexia en horari laboral seria estrany,
tot i que soc el meu propi jefe, vull dir, però
no... és igual, vull dir, m 'estic fent trampes
al solitari, m 'estic fent mal a mi mateix i
començo a dedicar el temps a acollonades, i no
dic que la Papiroflex sigui una acollonada, però
no té cap tipus de valor o de retorn en la inversió
cap a la meva feina, no? Però ara hi ha una newsletter
sí, en la que pots parlar de l 'empresa, pots
linkar el podcast, pots, bueno, pots fer diverses
coses. I llavors això sí que és veritat que dedicant
-li aquesta estona durant, doncs ja seran quatre,
cinc o sis mesos, ja no ho sé, doncs és veritat
que Té un retorn a què ara dic, ai, ara que estem
refundant la newsletter de Mars Feist, vaig a
aplicar -ho allà. I tindrà un retorn molt gran,
no? Però aleshores aquí aquest, com que l 'he
acomodat dins d 'un horari, si més no laboral
o adjacent a l 'horari laboral, perquè d 'abans
l 'acabo fent la nit anterior del divendres,
i això ja no és horari laboral, però la faig,
sí que és veritat que l 'he posat en una categoria
d 'importància. alta. El podcast tres quarts
de mateix, quan vaig començar el podcast de Mars
Place, que va ser durant la pandèmia, o sigui,
ara farà cinc, el maig farà cinc anys, val? Va
ser també una miqueta per repte personal de dir,
ostres, no he fet mai podcast, no? M 'agradaria
aprendre d 'aquest, de quins skills requereix,
no? Perquè, tu ja ho saps, el 2020 portava sis
anys fent Startup Grind, entrevistar gent, doncs
una cosa que per sort tinc la mà força trencada
en això. la selecció de convidats, la difusió
del contingut posterior, però no tenia edició
d 'àudio, edició de vídeo, enregistrar -se gravant
des de casa, parlar en un podcast és diferent,
jo crec que té unes connotacions diferents, i
ja ho hem comentat abastament, però, bueno, ara
sí que em considero que, ostres, és un art en
el qual estic força entrenat, no? I després hi
ha l 'altra categoria de coses que, diem que
vols aprendre fora de l 'horari laboral. Per
què faig aquesta distinció? Perquè és el que
dic. Ara, per exemple, una cosa com la... Mira,
potser no per reflexió, però una cosa que m 'agradaria
molt és poder aprendre a reparar certes andròmines
tècniques que tinc per casa, no? O sigui, components
de la Game Boy antiga, però jo què sé, perquè
ja sí, perquè els vols tenir com a element decoratiu
o perquè els pots reparar -ho perquè dius collons,
saps? Vull dir, això potser ara ho fots a Wallapop
i et pots treure... et pots treure uns calerons,
o el que sigui, o simplement per tenir un hobby
d 'aquests, de dir, vull aprendre a fer aquest
tipus de coses, i això mentalment és estimulant,
té com un cert sentit a la vida, li té molts
guanys, però ja saps allò que si no li dediques
10 .000 hores, no pots masteritzar -ho, però
és que si no li dediques ni 10 a l 'any, no arribaràs
enlloc, o et convences, trobes l 'excusa, i ho
fiques de tal manera, que t 'elimis les excuses,
diguem, o no succeirà. És a dir, per exemple,
el clar cas paradigmàtic de la gent que vol anar
al gimnàs, és un clar exemple de cosa que t 'agrada,
la realitat d 'això, i t 'agrada la idea d 'això,
però no t 'agrada la realitat. És a dir, és molt
aspiracional, tu et veus amb un cos esculpit,
amb una bellesa polínia, però la realitat d 'això
quina és? És que estàs a casa injectant -te el
cèmpic a casa. Aquesta és la realitat. Exacte,
exacte. Però, clar, què fa la gent? Doncs s 'apunta
el primer mes, no hi va, i ja no... i deixa d
'anar -hi. Què has de fer? Fer el màxim, o sigui,
diguem, maximitzar el teu lligam amb aquesta
cosa i minimitzar el número d 'excuses o tancar
vies de sortida. Si d 'alguna manera tens la
possibilitat de pagar sis mesos per avançar,
et diràs, conyo, ja el tinc pagat, doncs hi he
d 'anar, saps? I aleshores et picarà, saps? Et
sentiràs molt tonto si no hi vas. Una altra opció,
que sé que hi ha gent que fa, que diu, hòstia,
mira, jo m 'agradaria anar al gimnàs, però no
hi vaig mai. Però porto el criu, el porto a unes
extraescolars el dimarts i el dijous, que és
justament en un centre esportiu. Collons, doncs
ja que hi vas, el deixes allà. t 'apuntes al
gimnàs d 'allà i durant tres quarts d 'hora pot
ser la teva sessió d 'esport, mentre el crió
fa el seu esport preferit i després estàs allà
per recollir -lo puntualment i tu ja has fet
almenys aquests dos dies a la setmana. Sempre
hi ha estratègies, pots fer -ho. Aleshores, quan
hi ha alguna d 'aquestes, jo intento que sigui
així. És que a vegades aquestes coses mai saps,
perquè tu ara imagina't que estàs en una reunió
amb un nou client, diguem Liberty Media, que
ara té Formula 1 .com, seria el client que a
mi m 'agradaria que tinguessis perquè em podries
convidar a tots els grans premis de la temporada
i jo podria deixar la feina i simplement dedicar
-me a anar volant pel món, pel paddock de tots
els circuits. Imagina't que estàs en aquella
reunió i aquella reunió ja no anava molt bé,
ja el client estava a punt de caure i de cop
t 'adones que té un... paperet, un petit o d
'aquells de papiroflexia allà sobre la taula.
Resulta que ell també fa papiroflexia, tu també,
llavors les prioritats són petites, són petites,
però el resultat d 'això és que next thing you
know el Marc està al Gran Premi, saps? A vegades
és aprenentatge desinteressat, però mai saps
on estan les ramificacions de l 'èxit sobre això,
malgrat tot és veritat que és molt més fàcil
de medir al vertical, és a dir... Si ets programador
i aprens un nou llenguatge de programació, doncs
és igual millor per tu. I és molt fàcil de medir
aquest retorn. És per això que li posem... O
que és tan fàcil centrar -te en els diners i
menys en l 'èxit de les relacions personals,
per exemple, perquè els diners són tan fàcils
de medir. Tens una mètrica que és intercanviable,
tothom entén el seu valor, la saps quantificar...
És imbatible. A nivell societari és imbatible.
Però el que sí que hem de medir és que per aquests
primers... I abans fora de micro m 'has dit que
algun dia hem de parlar de fer -nos grans. Igual,
ara és un bon moment. No sé si t 'ho passa, però
a mi em passava que abans, quan era més jovenet,
tenia menys por a aprendre coses estúpides. Ara,
no sé per què et diria que... Ah, aprendre coses,
no prendre coses estúpides. Bé, jo crec que les
dues, però sí. I no és difícil perquè ara la
línia és zero. Llavors només que en prengués
una abans ja estava per sobre. Llavors sí, crec
que abans estaves menys justificat en aquest
sentit. És a dir, jo crec que deies menys el
cost d 'oportunitat i et tiraves més a la piscina
a aprendre coses rares. En canvi ara... Com que
hi ha més coses competint pel teu temps i ja
no entro en el meló de gent que Déu li ha donat
fills, la cosa es fa més difícil encara. Cada
vegada es fa més difícil trobar espais per la
papiroflexia o per aprendre a pintar quan realment
tens 300 .000 coses sobre la taula. I prioritzes,
sobretot, carrera laboral, perquè veus el retorn
claríssim. I el teu exemple del gimnàs és bo,
però aquí també, veus, és un lloc on veus el
retorn... A veure, potser no d 'una manera immediata,
però sí que hi ha un retorn a curt plaç, o almenys
d 'una forma directa, saps el que vols. Vas al
gimnàs, vull estar més en forma, no? Llavors,
clar, penso que el cost d 'oportunitat, com que
cada vegada és més alt, se 'ns fa més difícil
aprendre coses noves. I ara, i és veritat que
ho penso, i a part de fer de... per satisfer
curiositat personal, em costa molt pensar en
mi quina és l 'última cosa que vaig aprendre.
No te 'n recordes? És que, clar, moltes d 'elles,
com que venen capturant camps adjacents, a veure
si s 'entén el concepte, eh? O sigui, papiroflexi
és una cosa totalment nova. O sigui, en el moment
que ho sàpigues fer et diria, ah, vale, sí, tinc
més bona consciència d 'això o sé que ara soc
capaç de fer això. Però, clar, si... Dins del
teu entorn, imagina't que ets un dissenyador.
Jo ho dic perquè just la mà en què treballem,
això sí que la coneixes, just ara m 'ha obert
les portes a com es tokenitzen les coses amb
Figma. Un concepte interessant. Dius, ostres,
has après això, però realment has après alguna
cosa nova o no has après alguna cosa nova? Perquè
ja sabies com funcionava Figma, però ara has
après a tokenitzar això, llavors clar, estàs
capturant el camp adjacent, però no estàs obrint
una porta nova que t 'obre les portes del cel.
A vegades costa veure on està aquesta línia.
Llavors no et sabria dir, eh? Potser hauria de
prendre alguna cosa radicalment nova per... Com
calcules el cost d 'oportunitat d 'aquest tipus
de coses? Això és com els algoritmes, que funcionen
per exploit o per expansion, que és que segueixes
foradant la curiositat de l 'usuari o de tant
en tant li vas oferint coses noves per expandir
una mica el rango de la recomanació. I veure
com es comporta davant d 'això. Jo crec que això
funciona més o menys igual. Llavors, per tu la
cosa més fàcil sempre és seguir explotant el
que ja saps fer. És a dir, seguir sent millor
en allò que estàs fent sempre. Això és claríssim.
Clar, i després està el cost d 'oportunitat d
'expandir la frontera, no? Però clar, la pots
expandir en el camp adjacent, és a dir, si ets
un dissenyador i ets bo en Figma, dius, ostres...
Potser estaria bé que aprengués a fer Webflow,
o potser estaria bé que posés una mica a fer
Vivecoding, podria ser, és un camp adjacent claríssim,
i l 'altre és quan hi ha tan basc com a l 'altra
banda, no? Dius, ostres, estaria bé, no ho sé,
doncs aprendre a fer mobles, o a fer, no ho sé,
ara a la gent tothom li està boig amb el rotllo
dels pots de fang, saps? No ho sé, jo crec que
la gent va veure molt Instinto Básico, oi? Ghost.
És ghost, tio. Ah, no, és ghost, clar, no, instinto
bàsic, no, és ghost. No he vist cap de les dues,
però tio, saps? Això sí que és curiós i m 'has
corregit en una referència cinematogràfica. Molt
bé, Àlex, Déu meu, estem evolucionant, clarament
sí. Doncs jo crec que el cost d 'oportunitat
es veu aquí, o sigui, es veu en... La teva comoditat
claríssima és seguir aprenent en el vertical
on estàs establert, perquè la recompensa és molt
directa i... És com que pots anar directament
al teu entrenador personal i dir, mira, ara hi
ha deadlift 110, no, 140. En canvi, de l 'altra
manera, és com dir -li a l 'entrenador personal,
bueno, i sé cuinar el pollastre al curri, saps?
I dirà, bueno, fantàstic, saps? Però no m 'aporta
res, això. Mira, per exemple, una cosa que m
'agradaria molt aprendre, o sigui, això està
com a les antípodes de la meva zona de confort,
i és, En un club d 'aquests de comèdia, fer improv,
provar. Clar, jo em considero una persona zero
graciosa. Em sembla com el lloc on tinc més camp
per córrer. Clar, fixa't, fixa't, és que aquest
punt és molt interessant, perquè és el dels algoritmes.
O sigui, clar, tu quan al final estàs explotant
el que ja saps, si ho posàvem en percentatges,
diguem que, jo què sé, estàs al 95 % de ser el...
el millor performador en allò, llavors estàs
capturant, doncs això, ets 95 .2, 95 .3, 95 .4,
no? Marginalment estàs capturant valor dins d
'un lloc on saps que no tens molt més recorregut.
Clar, l 'altra alternativa, quina és? És anar
a buscar alguna cosa on ets, no ho sé, últim
percentil, ets l 'últim tot tu de la cua, però
on realment tens un espai de millora brutal.
La pregunta és quin té més impacte per tu, no?
És a dir, té més impacte per tu ser 80 % millor
fent impro o ets un 1 % millor amb Figma, quan
ja estàs al 95? Llavors aquí està una mica el
balanç, però clar, mai ho sabràs. Tu seràs millor
guanyant molt camp a la papiroflexia o sent un
1 % millor amb l 'art de negociar, com Donald
Trump, per exemple? Mira, de fet, hi ha una de
les reflexions que m 'ha portat mentre anaves
parlant, és que, clar, a mesura que ens fem grans,
estem més condicionats pel cost d 'oportunitat.
Per què? Perquè tens molt més a perdre. Per tant,
tendeixes a ser molt més conservador amb allò
que tens. I és veritat que això, mentre que et
fa maximitzar, diguem, el retorn a les teves
inversions i fa que tendencialment et desvies
menys, d 'allò que t 'aporta més valor, fa que
eliminis, o sigui, cada cop deixis més de banda
tot el que són els outliers, no? Totes aquestes
oportunitats que són molt, molt poc probables
i que estan tan lluny del que fas que, però que
si les fessis i anessin bé, són d 'aquest alt
risc el retorn, no? Per què? Perquè tens molt
a perdre. És el que dèiem, quan tens molt a perdre,
doncs, t 'és igual totes aquelles coses que et
facin guanyar molt, no? Mentre que al principi
de les nostres carreres, i quan érem més joves,
per extensió, és veritat... que inverties més
en aquest tipus de coses, no? I per què? Perquè
com que no tenies res a perdre, doncs t 'era
igual i picotejaves una miqueta d 'aquí, una
miqueta d 'allà, i deies, ah, vaig a fer una
miqueta de Python, i ara vaig a fer una miqueta
de disseny, i ara vaig a muntar esdeveniments,
i ara faig no sé què, i el que... El que dic
jo és la meva tàctica de granada de dispersió,
saps? O sigui, tu tires, allò explota en 10 .000
trossets... i mires quin ha impactat, i allà
on ha impactat aquell és el que agafes i fas
un aprenentatge en profunditat, val? Clar, això
ja, quan ets més gran, o quan estàs més avançat
en la teva carrera, ja no pots fer -ho, o sí,
pots fer -ho, però no pots fer -ho tan sovint,
o et farà més mandra, o estaràs més condicionat,
estaràs més esbiaixat, tindràs més opinions,
etcètera, etcètera, no? Jo ara, si volgués ficar
-me, doncs, en temes de doblatge de vídeo en
català, doncs, ho penso i dic. Bueno, potser
ja no té molt sentit, però potser fa 15 anys
hauria dit, doncs per què no? No em va picar
per allà, però potser hauria dit, hi dedico unes
hores. Sempre he tingut com una espineta clavada
de no haver contribuït, per exemple, massa a
generació de contingut tècnic en català. I de
fet, per això el podcast que vam començar ara
fa 3 anys, fa 4? No me 'n recordo ja. O, recentment,
que, doncs, he fet la traducció al català d 'agost,
d 'una plataforma que utilitzo molt. I dic, ah,
doncs, bueno, però mira, això és un projecte
que a mi no m 'aporta res, però aporta molt a
la societat, però em trec una miqueta l 'espineta
i té com uns certs intercanvis que han anat bé.
I ho he pogut fer com una mena d 'aprenentatge
tècnic, i ha anat bé, saps? Però no sé si puc
replicar -ho molt. Tinc un... llistat de plataformes
d 'open source que faig servir o que he fet servir
o que conec o que m 'agraden i que la documentació
no està en català i que, si tingués el temps,
ho faria. Bueno, està allà. Per això he preguntat
el tema del cost d 'oportunitat, perquè, clar,
jo fa molts anys sí que podia fer aquest càlcul.
Ara ja, si el... Si el faig, em surt a retornar
amb exactament tot el que no sigui la meva feina,
la meva família, i per això deia que també l
'escala d 'oportunitats. Hi ha un altre concepte,
que és el mateix que tens l 'escala d 'oportunitats
a nivell de vida, i diem, hòstia, jo què sé,
per dir alguna cosa, Déu, pàtria, família, estarien
els primers, evidentment, i després el Barça,
altres coses molt importants, i després la feina.
Però cadascú té la seva escala de prioritats.
Però és que després dintre d 'aquestes escales
també hi ha unes subescales, és a dir, dins de
la feina, clar, tu tens allò que és important
i urgent, allò que és important però no és urgent,
o el que és urgent, o inclús el que dius és responsabilitat
meva, no responsabilitat meva, etcètera, etcètera,
no? I aleshores... En temps bons pot ser més
coses, en temps dolents pot ser menys coses.
Jo, per exemple, tinc tasques que vaig acumulant
des de fa un any o dos anys i allà es queden.
I de vegades sí que és veritat que arriba un
dia que dius avui estic de bones, vaig a fer
aquesta tasca de tanques i dius que bé que m
'he quedat. O algunes tasques que moren per inacció,
com el que comentes tu més d 'una vegada. Per
què dic això? Perquè així com... A nivell personal,
si no està molt alt en el rànquing, diguem, la
teva, no sé, la teva faceta de fotògraf, per
dir alguna cosa, doncs sempre pots justificar
és que, clar, no tinc temps per això perquè,
clar, la família m 'absorbeix molt, tinc la feina,
tinc el no sé què, tinc totes aquestes coses
i després el fotògraf està al rànc número 7 i,
bé, doncs no li puc dedicar gaire temps a això
i tens una excusa. Clar, si això t 'ho fiques
a l 'horari laboral, diguem que l 'escala es
reseteja una miqueta, no? I aquí pots dir, hòstia,
si realment agafes una... Potser no podria ficar
fotografia jo a títol laboral, però dintre de
feina sí que podria dir, hòstia, no, doncs ara
vull aprendre alguna cosa d 'entrenament de models
d 'intel·ligència artificial, collons, no puc
posar -ho al top 1, ni al 2, ni al 3, ni al 4,
potser ni al 10, però ha de ser en algun lloc
en què tu hi puguis arribar. I ha d 'estar balancejat
de tal manera que hi puguis arribar i... que
no arribar -hi no et generi suficient frustració
com perquè durant tot el temps que no la fas
t 'aporti negativament. Que això és una de les
coses que realment ens resten més. Si tu tens
aquella tasca que no fer -la et genera frustració
infinita, et fa sentir malament, et fa sentir
que ets un merdes i que no arribes a tot i tal,
és que no l 'has de fer. O, et diré més, potser
és que no és suficientment important per tu.
O que t 'estàs organitzant mal la feina. o que
no tens les prioritats clares a la vida. Per
tant, fem una miqueta aquest exercici. Jo visc
bastant en pau amb totes aquelles coses que no
estic podent fer. No considero que tingui cap
tipus de frustració. Tinc projectes pausats,
com el meu grup de música, per exemple. Tinc
que... Tinc coses que estan allà pendents, però
no fer -les no em genera frustració. És a dir,
algun dia m 'agradaria... Jo què sé, saps? Estic
veient que s 'està reactivant el món del trading
de les cartes de Pokémon. I jo amb això vaig
ser calerons quan era adolescent. Encara estic
per casa i tal. I dius, bueno, però saps quina
és una bona manera de reactivar aquest tipus
de coses? Involucrar una altra persona. I és
el que dèiem, sí. tens algú amb qui comparteixes
aquesta afició, per exemple, el grup de música,
la gent que pugui estar interessada en això,
i ja la involucres, tens el que deies abans,
la social accountability, aquest tipus de...
És que no sé com es diu accountability en català,
però és... Ens està costant molt aquesta, eh?
Ens està costant, però sé que un dia la vam buscar.
Però bueno, és el poder dir, donar explicacions,
bàsicament, no? Pots donar -li, rendir comptes
a una altra persona i com que tens un contracte
social, és que, hòstia, no puc quedar malament
amb el Xavi, saps? Si m 'he compromès amb ella
a fer aquest projecte, ja està dins com una certa
excusa, no? Però l 'altra és, quines activitats
pots fer tu en família per poder... explotar
un tipus d 'afició que tu tinguis. Si tu estàs
molt interessat en la fotografia, doncs igual
el que has de fer és dir quina activitat directament
adjacent a aquesta pots fer en família que et
permeti explotar el teu hobby. Ostres, si els
agrada molt la muntanya, aneu a la muntanya molt
sovint i tu t 'endús la càmera. i dones per sac
amb les teves fotos, saps? Ja està, i tens el
teu moment de fotografia, però ja no has d 'escapar
-te a tu sol a fer una activitat per tu sol,
sinó que la pots compartir i de manera conjunta,
doncs, una cosa que funciona bastant millor,
no? I això hi ha molta gent que ho fa. L 'excusa
de la família és relativa. Hi ha molta gent que
pot, al contrari, gràcies a involucrar els seus
crios o la seva parella en allò que volien aprendre,
en dir, hòstia, ara puc fer -ho i abans no tenia
moments per fer -ho. Per tant, hi ha moltes maneres
de poder trobar aquests foradets. Jo, ja saps,
soc una persona que té no sé quantes taps obertes
al navegador. Ara mateix no t 'ho sabria dir.
A veure. Si encara es pot veure això. És que
em vaig trobar l 'extensió que et deia quantes
taps tenies obertes. I ara no, perquè Chrome
ja detectava que era maliciosa. No ho sé, però
calculo que unes 60 les dec tenir, no? Algunes
d 'aquestes ja han caducat. I algunes d 'aquestes
són duplicades i tal. És una bona manera de deixar
morir les coses i crec que s 'explica a través
de complació per inacció, que sempre parles tu.
Abans has tret el concepte aquest de fer -se
gran i parlàvem del cos d 'oportunitat i aquí
hi ha un altre que és la finestra d 'oportunitat.
I és que els teus interessos... És que a mi aquesta
idea m 'agrada molt. Mira, jo penso que les teves
preferències no canvien. El que canvia, a mesura
que et fas gran, són les teves limitacions. És
a dir, a tu, més o menys, quan tens 10 i 60,
les coses que t 'agraden segueixen agradant -te
i, per lo general... Les teves preferències segueixen
en el mateix lloc, són estàtiques. O no, els
nens no són molt fluctuants. El que canvien són
les teves limitacions. Exemple, quan era jovenet,
quan jo em plantejava, ostres, m 'agradaria provar
aquest esport o fer això, amb què pensava? Provaré
a fer windsurf, o provaré a fer escalada, o provaré
a fer, jo què sé, barranquisme, el que sigui,
és igual. Em varien coses boixes al cap. Ara,
quan em plantejo fer un esport nou, dic, ostres...
M 'agradaria aprendre a jugar als cacs, saps?
El meu arc de possibilitats es va tancant, no?
Llavors, clar, no canvien les teves preferències.
O sigui, canvien les teves limitacions. Clar,
ara a vegades estic més limitat perquè penso
que el risc de fer -me mal és més alt i segurament
ho patiria molt més. Per posar -te a preferir,
prefereixo tancar -me un braç amb 20 anys que
amb 40. Per preferir, prefereixo no tancar -me
'l mai. Però quan ets més jove et pots permetre
segons quines coses. Per ser -hi, mai m 'he tancat
un braç ni una cama ni cap cosa d 'aquestes.
Tu has portat mai guix? Jo tampoc. Jo tampoc.
Millor. M 'he dislocat moltes coses, totes les
que vulguis, però no m 'he trencat mai res. Millor,
millor, millor. I llavors això, com que les teves
preferències no canvien, però les teves limitacions
que a vegades van fent més grans i et van encaminant
potser cap a una zona de confort. Amb el fer
-se gran és semblant. El que passa és que quan
pensava en tu deia, és que tu, tio, t 'has passat
ja els jocs... de totes les persones normals
del món, perquè què és el que pensa la gent,
generalment, quan vol aprendre alguna cosa? Un
idioma. Tu parles 27 idiomes. Tocar un instrument.
Tu i jo tenim un puto grup de música. O sigui,
clar, és que totes estan acabant ja les bales
quotidianes d 'aprenentatge. No, no és veritat,
perquè sempre ens amirellem en altres gent, saps?
I aquesta gent, a la vegada, estan amirellats
amb altres gent. Mira, et poso un exemple molt
tonto, eh? Vull dir... L 'altre dia vaig quedar
amb una persona d 'un grup de música perquè li
havia de comprar unes samarretes del seu grup,
saps? Però vull dir, és un grup local, no són
famosos, val? Però em va fer molt respecte quedar
amb ell. I el tio va venir amb el seu cotxe a
casa a portar -me samarretes i vaig dir, tio,
però què fots portant -me samarretes a casa?
Tens tres coses millors a fer a la vida, no?
Si tens un grup i tal. No, l 'analitzador fredament...
segurament no, vull dir, segurament té la seva
feina normal i toca en aquest grup de música
i ja està, i si pot vendre 'n unes samarretes,
doncs mira, millor, així podrà compressar més
birres per tocar amb el grup durant els assajos,
no? Però vaig tenir aquella sensació de... Clar,
jo només l 'he vist des de l 'escenari, o sigui,
perdona, ell a l 'escenari i jo a sota, i quan
va saltar del cotxe i em va saltar i veure 'l,
no, saps? de persona normal, em va xocar, saps?
I vaig anar a saludar -lo, donant -li la mà,
em va fer un abraçat, vaig dir, dic, hòstia,
em vaig quedar com, com diuen en anglès, starstruck,
o sigui, amb la paràlisi aquesta d 'haver conegut
algú famós, i no és un grup molt conegut, però
tampoc ho vull dir, però la cosa és, clar, jo
penso, dic, buà, tio, per mi és una aspiració,
no?, algun dia tenir un grup de música, després
ho penses, fredament ho analitzes, dius, tenir
un grup de música és molt pitjor que el que tinc
jo, o sigui, en realitat, Estic mirant, estic
comparant dos coses que no tenen molt de sentit
i segurament la meva vida, objectivament, sigui
millor que la que jo voldria tenir, no? Perquè
tenir un grup de música és una puta merda. Però
què ens agrada, saps? La sensació aquesta de
dir, buah, tio, com mola, doncs, estar en un
escenari, tocar davant de 10 .000 persones, fer
música, no tenir obligacions, no? Passar -t 'ho
bé cada nit i tal. I dius... Ja, però tot el
que hi ha darrere d 'això és autèntica misèria,
val? És pobresa, misèria i coses que no... i
moltes males decisions, generalment. I, en canvi,
la vida que tinc jo, tio, segurament hi ha molta
gent que diu, hòstia, tant de bo tingués la vida
que té l 'Àlex. I, de fet, potser hi ha gent
que està en el grup del món de la música i diu,
hòstia, tant de bo tingués jo una empresa i tal.
Però què passa? Que com que nosaltres ens emmirallem
en altra gent... No som conscients de tota la
gent que s 'emmiralla en nosaltres, no? Això
ho veig, segurament a tu també et passarà, quan
ens han escrit d 'altres podcast que estan començant,
hòstia, voldríem ser com foc a terra. Bueno,
igual, i nosaltres, nosaltres què diem sempre?
Hòstia, tio, te 'n deus ser un Gruber, saps?
O te 'n deus ser un no sé què. O sigui, tots
aquests referents, que tu tens referents dos
escales més amunt i tu ets les dues escales més
amunt d 'algú altre, sempre, no? És important
tenir aquest tipus de coses en compte. I no donar
mai per descomptat les coses que ja tens. Aleshores,
clar, tu veus això perquè segurament són coses
en les que tu no li veus tampoc el valor o estàs
molt... com diguem... Potser estàs limitat en
aquest tema, a dir, hòstia, tens zero talent
musical... i, no ho sé, no tinc ni idea, però
potser de 0 a 10, doncs tu tens 0 i jo tinc 3,
i llavors jo he pogut progressar en això. Els
idiomes, sí, és una cosa que se'm dona molt bé,
però, per exemple, jo hi ha certes coses que
se'm donen fatal i que sempre he tingut allà
i dic, bueno, m 'hauria agradat poder fer això,
per exemple, una molt clara de petit, tio, m
'agradaven molt els trucs de màgia, però se'm
donaven fatal, val? I a la vida he conegut gent
que s 'ha dedicat al tema de la màgia, semiprofessionalment,
i dic, ua, tio, quina enveja, tio, saps? Per
poder -te dedicar al tema de màgia, jugues amb
la il·lusió de la gent, i veus els crios com
flipen, i els adults també, i fas trucs i tal,
i dius, és que tinc zero talent per això, aleshores
no té sentit. que és una cosa que ja vaig descartar
molt ràpid a la vida, no? Igual que altres aficions
que vaig dir que és que no m 'aportarà res, o
al contrari, vull dir, em genera retorns negatius.
És com si hagués estudiat filosofia, que era
el que volia estudiar inicialment, però vaig
dir, home, potser aquí he de deixar -me 'n portar
pel cap i no pel cor, i crec que les coses m
'han anat força bé gràcies a aquesta decisió,
però és una bona decisió mirada enrere, com sempre
diem, no? o hi ha altres coses que han passat
la seva finestra d 'oportunitat. Quan jo era
criu volia ser jugador de futbol i fins relativament
fa poc vaig dir, hòstia, sempre tinc la no espineta,
però el d 'allò de dir podria haver jugat una
miqueta més. Ara fa cinc anys que no jugo a futbol,
des d 'abans de la pandèmia i encara tinc nada
tant la que podria jugar a futbol, no professionalment
ni sempre professionalment, però home, sí que
podria anar a jugar els caps de setmana o un
dia de setmana. Però mira, allò que ho vas deixant
i ja està. Però... Però, clar, què passa? Que
segurament les coses en les que jo digui, doncs
puc progressar en això, ja ho he fet, o puc fer
-ho, sé que podria fer -ho en qualsevol altre
moment, no? Però hi ha gent que no té la potencialitat
d 'arribar a aquest tipus de coses i t 'endima
admirar aquelles persones que fan coses, per
exemple, actors o actrius, no? Jo tinc zero capacitat
d 'actuació, no m 'agrada gens, em bloquejo,
és una cosa que sempre em genera molt... molt
disconfort, però clar, penso, dic, hòstia, saps?
La vida que et porten aquesta gent, el guai que
ha de ser que la gent et recordi per ser, jo
què sé, un puto jedi, doncs la veritat mola molt.
però per mi no és realista, no entra dintre del
meu marc d 'aspiracions, perquè no entra a l
'embut de coses que voldria fer i que a poc a
poc es vas tractant i vas convertint -ho en coses
en les que potser llegeixes sobre el tema, t
'interesses, hi ha filtres si els vols fer o
no, o realment... No, no, per mi hi ha coses
que no entren al sistema directament, però potser
també té a veure amb la personalitat, i potser
al final també és un cost d 'oportunitat o una
finestra, no ho sé, no tinc ni idea, no tinc
una... Una opinió molt formal respecte a això.
És que ara que ho deies, jo estava pensant que
potser em corregeixo un moment perquè les coses
que prens que tenen més potencialitat, potser
anem a dir que són les que tenen menys probabilitats
de donar un resultat molt profitós, però són
les que guarden més energia latent a dintre per
un gran canvi. No tinc un molt bon exemple per
això, però... Seria alguna cosa com, imagina't,
abans del que dèiem d 'aprendre el camp adjacent,
el retorn és molt previsible. Ja saps exactament
què et trobaràs quan sàpigues allò. No et canviarà
la vida. En canvi, si demà aprens danès, no tens
molt clar què et passarà. Segurament, amb alta
probabilitat, no et passarà res. Però mai saps
que... hòsties, que demà passat quan baixis al
paqui a comprar un paquet de iogurts perquè se
t 'han acabat, hi hagi una noia danesa allà,
que la coneguis i resulta que parles tu també
danès i de canvi és que són amb ella. Mínima
probabilitat que passi, màxima energia la tens
en el projecte guardat. Llavors, potser aquí
s 'hauria d 'aplicar com aquesta estratègia de...
És que en anglès es diu barbel, però jo no sé
exactament com es diu això en castellà. És barra
d 'halterofília, com manquerna o... Què fas?
És que... poses uns quants xips en els outliers
i dediques el 80 % del teu temps a les coses
segures i dediques el 20 % a les coses de poca
probabilitat màxim retorn. Potser s 'hauria de
plantejar una mica així, això. El que passa és
que és com el que dèiem, està a la taula, llavors
es cau l 'obrimer, no? Costa aprendre coses noves,
eh, Àlex? Costa aprendre coses noves. Però això
és un clar exemple, aquest, el d 'aprendre la
danesa, és un clar exemple d 'aquest que... Li
has de posar temps, però no aspiracions. Per
mi hi ha dos tipus de fitxes. Les fitxes de li
dedico una miqueta de temps o li dedico esforços
perquè sé que vull treure en alguna cosa d 'això.
Hi ha aficions a les que li pots dedicar temps
i ja està. És a dir, vull aprendre a fer sudokus,
però no tinc cap tipus d 'aspiració amb això
perquè no em presentaré mai a campionats de sudokus,
però està bé simplement pel fet de fer allò.
Hi ha progresses, et sents una miqueta millor.
Jardineria, per dir alguna cosa. jo estic aprenent
una miqueta de coses de jardineria aquí a casa,
cada cop tenim més plantes, doncs, bueno, a poc
a poc vas aprenent i et vegen un interès i, bueno,
no és una afició que particularment m 'emocioni,
però sí que és veritat que dius, bueno, però
li vas dedicant temps i cada cop ja saps una
miqueta i ja està. Però no li poso l 'altre tipus
de fitxes, que és la fitxa d 'aspiracions. És
a dir, jo a fer allò no li espero cap tipus de
retorn. No espero que algun dia em truquin de
la tele i em diguin, hòstia, tio, saps? Explica
'ns què tens al teu hortet a casa. Però hi ha
altres aficions o hi ha altres coses aquestes
que sí que li pots ficar a la fitxa d 'aspiracions.
Torno al tema del danès. Si tu li fiques la fitxa
d 'aspiracions a tot, l 'únic que fas és... generar
-te frustracions de manera exagerada. Perquè
estàs esperant coses, estàs esperant alguna cosa
de camins temporals, de fils temporals que no
tindran cap tipus de retorn. No passarà mai res
per allà. I tu t 'estàs fent la pel·lícula de
Disney al teu cap. Jo crec que això ja és negatiu.
Ja des del principi ja té un retorn negatiu i
mai compensaràs la negativitat perquè és que
no té cap tipus de potencialitat, no? O sigui,
hauria de passar una cosa, un signe negre, perquè,
hòstia, passi això que has descrit tu, li passarà
a una persona de cada... de cada 10 milions,
val? Has de posar molta il·lusió, molt poca expectativa.
Clar, exacte. Aleshores, en canvi, però sí que
hi ha certes coses que són aficions que li pots
posar una miqueta d 'expectativa, saps? Perquè
és que, si no, el simple fet de ficar -li temps,
temps per temps, tampoc et genera res. Saps?
Vull dir, per exemple, si crees un grup de música
i si només li poses temps però no li poses expectativa,
no tires enlloc. Per què? Perquè practicar per
practicar, o sigui, el meu primer grup de música,
havíem estat tres anys o així, només pràctica,
fèiem assajos, però com que no teníem cap tipus
d 'expectativa, perquè no teníem ni la perspectiva
de tocar en concerts, ni de gravar àlbums, doncs
la veritat és que la il·lusió s 'acaba erosionant
i desapareix. mort per si sol, per això crec
que hi ha dos tipus d 'aficions, la que pots
dedicar -li només temps i no passa res i ja està
bé suposo que si tens un hortet també l 'expectativa
és que et doni alguna cosa a canvi que no se't
mori, però vull dir no és una cosa aspiracional
a la vida és que m 'ha canviat la vida versus
el tema de tenir una gru de música que bueno,
doncs mira Jo, amb el meu grup, que no vam fer
massa coses, però almenys ja vam gravar dos àlbums,
ens vam posar el joc de cartes i vam aparèixer
en algun diari, coses d 'aquestes, ja va superar
totes les meves expectatives. Però si no li hagués
posat cap tipus d 'expectativa i només haguéssim
quedat per sejar, no hauríem fet res i no m 'ho
hauria passat. No m 'ho hauria passat. I no hauria
tingut tampoc les ganes de reinvertir en això.
Ara potser un clar cas de cosa que és immediatament
adjacent, que a nosaltres ens va bé i tal, és
el tema que comencem a fer els episodis en vídeo,
que de fet podríem fer una crida aquí amb les
dates, que ja tenim dates i hi ha hagut canvis.
Hi ha hagut canvis. Aprofites i les comentes.
Però hi ha una part de... Ens ho passem bé, però
crec que hi ha una part també molt aspiracional
de dir fins ara el... El podcast ha estat més,
almenys a Focaterra, ha estat molt més on li
posem les fitxes de temps. No sé fins a quin
punt li he posat fitxes aspiracionals, no? A
dir, hòstia, algun dia ens molaria ser això.
Potser sí, al principi vam comentar, bueno, molaria
tenir un mitjà... Per què he fet més una cosa
com per nosaltres mateixos i que a poc a poc
s 'ha anat alimentant sola? però de tant en quant
li hem tirat una bona cullerada d 'aspiracions
a dir, ostres, i si fem una miqueta de denuncis
a Google? I si busquem un patrocini? I si provem...
No, i ara el tema dels episodis en vídeo crec
que és una bona manera de forçar -nos a buscar,
a complementar el nostre inventari d 'habilitats,
que és el de, ostres, doncs... vídeo, el primer
episodi que vam fer en vídeo ens ho vam passar
molt bé, però va ser una miqueta de desastre,
no? El tema de, hòstia, on està la meva càmera?
Què és això? Qui? No, jo no em sentia bé. Va
ser una miqueta de desastre en aquest sentit,
no? Ara, clar, doncs si ara ens forcem a fer
-ne un cada mes, doncs ja ens entrenarem i guanyarem
una sèrie d 'esquils que no tenim, no? Dos, ens
forçarà també a què? Doncs el dia que hem de
portar convidats, convidades. Eh, no tenim entrenat
el format tertúlia, vale? Bueno, ja hi ha com
un cert aprenentatge, no? I després hi ha la
part aspiracional de dir, bueno, doncs a veure
si arriba com algun, doncs més reconeixement,
en aquest sentit, no? Arribar més audiència,
més públic i jo què sé, saps? Vull dir, algun
dia ens donaran algun... algun premi, saps? Vull
dir, alguna història d 'aquestes o simplement
ens conviden a anar a parlar a llocs més grans,
doncs, no per temes d 'ego, però sí que dius,
hòstia, que hi hagi com un cert reconeixement
a feina feta i que això et pugui ajudar a reinvertir
-hi més, doncs jo crec que és molt positiu per
nosaltres. Sí, per entrevistar gent hem d 'aprendre
a callar, eh? No, és important, és important,
no riguis, és important. No, és veritat, no és
veritat. Mira, contra exemple d 'això, a la sotana
sempre diuen lluita pel teu torn de paraula,
o sigui, benvinguda a la sotana, lluita pel teu
torn de paraula, perquè aquí no te 'l donarem,
saps? Això els diuen els convidats. Doncs jo
m 'imagino que serà una miqueta així. Que podem
anunciar dates, no, Marc? Mira, sí, el nostre
torn de paraula. Ara bé, a veure, primer tenim
un, però aquest és privat, aquest no està a subhasta,
que és el dia 29 d 'abril. Aquest és en directe,
però és privat. És només per nosaltres, per anar
-nos preparant. No, en realitat és perquè l 'estudi
no és prou gran. Però és el dia 29 d 'abril.
Què vol dir? Aquest no pot haver -hi públic?
No, crec que no. El del 29 diria que no. Ah,
vale. Ara ho mirarem i així. Confirma -ho, confirma
-ho. Confirma -ho. Vale. Els que sí que puc confirmar,
segur, són el dia 15 de maig. Sí. Seguríssim.
Sí. 19 de juny. Sí. Confirmadíssim. I un que
està confirmat, però el problema el tens tu,
és el 17 de juliol, perquè crec que tindràs una
ocupació una mica més important. És a dir, la
taula de prioritats, bàsicament, només hi haurà
una sola cosa, que no serà aquesta, clarament.
No s 'ha de fer podcast. Mirarem el tema del
públic, perquè comparat amb el que vam gravar
a finals d 'any, l 'any passat, canviem d 'estudi.
O sigui, és la mateixa empresa, el Barcelona
Media Hub, però no és el mateix estudi. I diria,
que per la majoria d 'episodis tenim el mateix
estudi que el de la sotana, si no vaig equivocat.
Però el del dia 29, que és aquest, que és una
miqueta més especial, és un altre. Aleshores,
aquí està una miqueta el tema. Aleshores, com
funcionarà això? Hi ha espai, crec que entre
5 i 7 persones de públic. No és molt, o potser
fins a 10, algo així. Sé que no va més enllà
de les 7 o 10 persones. Però això quin? El del
29 o els altres? Tots en general. La idea és
fer -lo en aquell d 'allà. Acabarem d 'enviar
la informació. Ho enviarem per Patreon. Fem també
des d 'aquí la crida que tenim un Patreon que
us heu d 'apuntar per allà perquè les comunicacions
seran per allà. No vol dir que s 'hagi de pagar.
Hi ha un Patreon gratuït. Aquí només paga qui
vol. Però, evidentment, la gent que paga tindrà
més prioritat i tal. I ja està. O sigui que ja
no fem comunicacions per e -mail i crides per
xarxes perquè és que d 'alguna manera volíem
tenir centralitzades les comunicacions i poder
-vos posar a cara d 'una manera més fàcil. I
què més? No sé si tenim alguna altra cosa a anunciar.
Jo crec que hem d 'anunciar que la gent passi
una bona Setmana Santa, es mengi la mona i poc
més. I ja ho tenim fet, això. Doncs, escolta...
Ah, sí, jo tenia una pregunta per tu, per anar
tancant. Marc, quina ha estat l 'última cosa
més... l 'última cosa estúpida que has après?
Però que diguis, buah, tio, vaig fer d 'això,
no m 'ha servit de res, però m 'ho he passat
bé. Buah, estúpida, eh? Que no tingui absolutament
cap ús, però és que, clar, és estúpida com...
Algú que hagis sabut fer o l 'últim input de
coneixement que ha entrat en el meu cap que dius
és estúpid i no sabeix per res? No, allò que
dius, va, ho aprenc però sé que no m 'aportarà
res, o sigui, ni a tipus professional, ni...
Saps? Però ho has anat a buscar tu, saps? M 'agradaria
saber com va això i consideres que l 'hi has
dedicat com unes certes hores i dius, va, tio,
pues vaya tontería, saps? Farem una cosa, aquesta
me la pensaré, i te la diré el següent, t 'ho
prometo, perquè ara no em ve al cap, però sí
que em ve l 'última cosa estúpida que he après,
que és que, no sé si ho sabies, però la teva
flexibilitat no depèn del teu sistema muscular,
sinó del teu sistema nerviós. Uh, que bona! Exemple,
si tu intentes baixar les mans i tocar -te al
terra, és a dir, aquesta mítica postura de yoga
que mai sabràs fer, No ets capaç de fer -ho,
oi? Bueno, generalment la gent no és capaç de
fer -ho. És a dir, no és capaç de tocar -se el
nas als turmells. No, no pots. Llavors, com saps
que sí que podries fer -ho i que la teva limitació
està en el sistema nerviós i no en el teu sistema
muscular? I és que, si a tu t 'apliquen en anestèsia
general... et poden agafar una cama i plegar
-te, posar -te el turmell a la cara i quan et
despertes no et fa absolutament mal res, perquè
el teu sistema nerviós bàsicament està apagat,
no respon. I la raó pel qual el teu sistema nerviós
no et deixa baixar fins als límits del teu sistema
muscular és per un tema de seguretat, és a dir,
és per prevenir que no facis estupideses de flexibilitat.
És fort, això, eh? Hòstia puta, Marc, ets un
pou de saviesa.