He descalibrat bé la taula o què? No.
Al mil·límetre.
Què tenim avui, tio?
Tenim aquest divendres per la tarda. I això em té de noia una mica descol·locat.
He de dir-te que m'agrada, eh?
Vale, jo estic obert a canviar-ho perquè estic començant a xiftejar una miqueta la... o a canviar l'organització de la meva setmana per fer coses molt més off-topic totes al divendres.
Perquè ja que el divendres és un dia de com acabar de menjar samarrons la setmana i tal,
tenir coses divertides està bé per compensar-ho.
Perquè si no acabes... al contrari, si et fiques coses més off-topic durant la setmana,
ja t'acumula més feina, diguem, de merda el divendres i hòstia, que et quedi tot tan concentrat al divendres de coses que has de fer, no coses que t'agraden fer.
No m'agrada tant, eh?
Ah, espera, espera, que aquí hi ha algo interessant. Si tu ets el que s'organitza els dies per temes...
Jo fa molts anys vaig adoptar una versió, vaig fer com una cover version de l'horari de Jacques Dorsey,
que ell feia servir per gestionar dues empreses alhora que tenia dies temàtics.
De fet, jo ho he bloguejat i tot, eh?
Fa poc, fa deu haver fet cosa d'un any, vaig refer els dies, perquè ja no tenien molt sentit, i menys ara en l'època post de Startup Grind.
No és que jo tingui dues empreses, però és veritat que tenia dos focus força diferents, una en March Base i una més Startup Grind.
I com que toco moltes àrees al final, també una miqueta com Jacques Dorsey, que bé que queda això.
Jo faig moltes coses com Jacques Dorsey. No, però al final com a CEO, jo tinc com a responsabilitat,
ara t'ho dic de memòria, però els dilluns era ventes, el dimarts era tot el dia dedicat a Startup Grind,
el dimecres era tema de marketing i comunicacions, el dijous era tema de cultura i creixement,
i el divendres era temes administratius, reports, etc. i temes... i hiding, si no recordo malament.
Aleshores, clar, hòsties, que acabes veient moltes àrees i toquen moltes àrees.
Amb el temps ha anat evolucionant i això també és un bestè fort, és a dir, el paper aguanta tot, no?
Però després tens un foc i t'has de concentrar allò.
Però va bé tenir com una certa pau mental de dir, et pots permetre el luxe que si algú et ve amb una cosa que per tu no és urgent,
diré, o miraré dimecres que ve que és el meu dia de fer aquestes coses.
I tens aquella excusa de... no t'ho puc fer ara però t'ho faré dimecres que ve perquè és el meu dia de fer això.
I com que li estàs donant una justificació, l'altre cervell està pensant,
ah, vale, té sentit, és el seu dia de fer tal cosa, no?
Ja saps que si dones una explicació per xorres que sigui, almenys l'altre cervell està predisposat a acceptar-ho
perquè està fent servir un perquè, no? Una justificació d'elecció.
Aleshores sí, resposta molt llarga per la teva pregunta, que era una pregunta tancada.
Ja, és que és molt bo deferir culpabilitat a agents externs sempre, en qualsevol cas.
A mi m'ha donat molts bons resultats sempre.
Tipus què?
Evitar bodes.
Ah, val, o sigui, no puc venir perquè dimecres que ve, o dissabte, és el meu dia de fer comptabilitat.
És més senzill encara, és... no, no, clar, perquè generalment són els dissabtes i els dissabtes no fas molta comptabilitat,
però...
Jo el faig els dissabtes, tio, aleshores podria fer-ho.
Ah, bueno, doncs no, t'ho deia perquè...
És més, no és res personal, no és que no vulgui venir a la boda,
és que la meva política és que no vaig a aquest tipus de celebracions.
Llavors, només que donis aquesta explicació ja és moltes vegades suficient com per posar la culpa cap a fora.
És allò com que sempre vols buscar, a nivell, per exemple, de narrativa estatal,
vols buscar com anar una mica dins i no una mica fora, no?
I aquesta idea de posar la culpa a un nen exterior sempre funciona molt bé per qualsevol cosa a la vida.
És a dir, no és un tema personal, no, és que la meva política no m'ho permet, no?
O jo què sé, hi ha molta gent que no ho sé, que et diu de fer cafès, a vegades...
I a vegades em fa mandra, saps?
Llavors jo, per si et dic que la meva política és que durant la setmana intento no quedar per fer cafès amb ningú.
Llavors no és que tingui alguna cosa personal amb tu, és que no ho faig en general, i per tant,
i aquella persona ja no està esperant una excepció.
I en cas que et vingui molt de gust, ho pots fer servir també al revés, és a dir, pots dir...
Escolta, és que la meva política és que no ho faig aquest tipus de coses, però...
I ara, clar, ja... la seva expectativa és molt baixa perquè l'acabes de deixar a terra,
llavors només es espera una cosa bona, i llavors dius, però per tu, si vols fer una excepció, hi podem anar-hi.
Llavors encara estan més contents. Per tant, té el millor dels dos mons.
Però no t'estava dient això per la de les bodes i casaments, perdó.
O sigui, em meto una correcció en retrospectiva per totes les vegades que he dit boda en els últims tres minuts.
No es diu boda, oi? Què vol dir que no es diu boda, tio? No es diu boda?
Rius a mi? No, es diu casament, no?
I tant, que es diu boda. Joder, a veure si al final ens ha d'anar a patrocinar, tio, a l'agenda diccionari.cat.
Collons, no s'ha de dir boda, tio. Bueno, jo què sé.
A veure, o sigui, una boda és quan has d'anar a casar-se en castellà, no?
No, tio, boda, casament, diccionari.cat.
Ah, mira, doncs...
Clar, tio, si no tindria l'expressió d'aquesta tancada tel·lana de a bodes amb convides, vull dir...
No, interessant, no ho sabia.
També pots dir noces, eh? Pots dir noces, si tu vols.
Que és molt correcte. Doncs mira, cada vegada que ho estava dient, estava pensant,
t'estàs equivocant, t'estàs equivocant, t'estàs equivocant, i després, a més, una correcció en retrospectiva que ja ha sigut perfecta.
Però va, perdona, per donar culpa als altres, eh?
Boda, etimologia, del llatí, bota, plural del bòtum, bot, usat molt probablement per especials, els vots o bons desig de felicitat.
A darreres dels nuvis, iniciar-se les festes nuptials.
Aquí ve l'UO, amb tota probabilitat per influx del castellà a través de València.
Primera font, 1390. Per tant, culpa dels valencians.
Ens donen inculcatells, clarament.
Però ja és que no es deia així, és que no quadra, això és un casament, la gent es casa, no es boda.
Però bueno, és igual.
Va, ok.
Els dies temàtics.
És el somni de la meva vida, mai ha aconseguit. Jo sempre he volgut tenir dies temàtics.
El que passa és que, i tu ho has posat d'una altra manera, que ara no recordo, però és aquest concepte que tothom té un plan fins que surts i et donen un cop de punyada a cara.
No sé si ho va dir Mike Tyson, o no. Ara no recordo.
Sí.
Doncs això és exactament el mateix. Tu surts dilluns a les vuit amb el teu plan i de cop, ara no recordo què tenies el dijous,
però em sona que el dimarts era el dia de ventes, però el dilluns segur que tens un marron de ventes i s'ha acabat.
El que tenies el dijous has de fer el marron de ventes.
Doncs jo això, simplement, sóc un bit a la meva realitat i intento tenir zero planificació.
Llavors el que faig és que sempre poso una ala batidora, el concepte aquest d'urgència versus importància.
Don prioritat sempre a les coses que són molt urgents perquè tenen una dada de límit, però quan tinc aquesta...
l'accitut de dir, escolta, ara em sembla que no hi ha res urgent sobre la taula, podria fer A, B o C, puc triar.
Intento sempre posar aquesta norma de la cosa més important i intento tirar-la endavant.
I això m'ha ajudat molt. És a dir, no tinc temàtica en la setmana, el que sí que tinc molt és això.
És que intento sempre pensar molt en quina és la cosa més important que puc fer en aquell moment.
Això sí que ho he canviat amb el temps, perquè abans era molt caòtic, abans feia... jo crec que el que em feia menys mandra.
Ara això penso no, perquè tot el que hauràs de fer és igual.
Llavors intento fer les coses més importants i deixar que les coses poc importants caiguin per les seves pròpies, que generalment cauen.
Hòsties, a veure, hi ha molts punts interessants aquí.
Deixa'm que acabi, sisplau, la meva explicació dels dies temàtics, perquè ara, justament ara, estic reinventant-los.
Una miqueta estic intentant veure si puc dissenyar la meva setmana.
Després passarà el que passi, però almenys tens un marc mental per treballar amb temps de bonança.
Com deia el bo de Mike Tyson, vull dir, cap estratègia sobreviu al primer cop de puny a la cara.
Aleshores, per més que tu tinguis les teves idees molt clares, te la fotran igual.
Però si no te la foten, almenys tu pots treballar amb una certa estabilitat, una certa predictibilitat.
I d'altra banda, inclús si te la foten, pots dir, bueno, recol·locu les coses aquí i allà i més o menys me'n puc sortir.
Llavors jo estic fent exercici ara mateix, fa un parell de setmanes que tinc una tap oberta que és del meu horari.
El que estic intentant fer és això. Ja no és tant temàtic, sinó que és donant-me com un cert esplòs.
Són coses de fer, el tema dels dies, perquè al final no acaba funcionant molt bé.
I et diré per què, perquè la meva empresa no és tan gran com per tenir sempre coses de hiring.
És a dir, fins ara hem fitxat a dues persones l'any.
I generalment si són desenvolupadors no estic molt involucrat en el procés, per no dir no gaire.
Per tant, tenir un dia dedicat a hiring no té molt de sentit.
O jo què sé, èpoques en què no podem vendre perquè hem estat sis mesos ocupats a saco i tal,
per poder dedicar-li un parell d'hores a anar fent seguiment i intentar vendre projectes.
Per d'aquí molts mesos, però no m'ocuparà vuit hores.
I llavors, clar, tendeixes a ocupar-ho amb feina que potser ja no és tan important.
Per això ho lligo molt amb el que dius tu.
Digueu, no, es queda fer ventes i no tinc res perquè està tot ja al dia.
Si vaig a fer alguna cosa que sigui de ventes, com per exemple posar al dia les plantilles d'oferta o traduir-les,
posar al dia la de català, que per alguna cosa no la fem servir gaire,
doncs equiparar-la.
O aquest document que està una miqueta desactualitzat o pensar pujar a preus de l'any que ve,
a veure, estem a l'abril, saps? No té sentit.
Tendim a utilitzar l'espai aquest.
És com quan generalment tu a una persona li dones una tasca i li dones una estimació de
hey, tens aquí, tens 20 hores per fer aquesta tasca, t'endirà a fer servir aquelles 20 hores.
Parlo general.
Aleshores, sí i no.
El que estic pensant jo ara és que m'estic fent una setmana que té com blocks temàtics.
En comptes de dies temàtics, el dilluns, tinc el dilluns i el dijous,
he de fer coses de podcast perquè així m'asseguro que la gent només em pot
agenda hores per gravar sessions de podcast aquell dia.
I si no en tinc, doncs oferiré servir per hores de podcast, però jo no tiraré tot el dia amb això.
No sé si m'explico. Estic canviant una miqueta l'estratègia a veure què tal.
Per què venia tot això? Perquè he tingut una setmana absolutament desastrosa.
Per què? Perquè hem tingut un foc molt gran.
Que ha estat que teníem, hem muntat un esdeveniment d'aquí tres setmanes
per un afterwork del Mobile World Congress que es diu Corporate Innovation Summit
i teníem aparaulat a l'auditori de Torre Agbar.
I quan dic aparaulat és anar...
O sigui, no per firmar, sinó que nosaltres ja donàvem el cap per firmar-lo
i cada cop que l'enviavem per firmar deia
ah espera que falta una línia més al pressupost d'aquest tècnic.
Ara falta això.
Havíem fet cinc o sis iteracions ja i veiem que estava tirant una miqueta la pilota endavant.
No és que l'organitzador et va dir que sí a les cinc del matí a la Ovella Negra entre birres.
No, no, no.
De fet, vam anar en persona, m'emportàvem material i ja està aparaulat.
Ja havíem dit qui anirà a tal cosa, qui anirà a tal cosa.
Ja estava tot tancat, l'únic que faltava era posar la signatura i ja està.
Però ja em feia mala olor, feia olor de sucarrim.
El tema aquest de dir cada cop que enviem el contracte,
a més cada cop era com si s'hagués entrat de cinta hores de sobre
perquè veies que cada cop...
Ai, per cert, falta el tècnic de muntatge.
Seran cinc-cents euros més.
No passa res, tenim esponsors, ho podem pagar.
Ai, però també falta el tècnic de desmuntatge.
Bueno, tio, podies haver-ho pensat abans.
Vinga, són mil euros.
Ara falta seguretat.
I anàvem posant, però tot anàvem dient que sí, perquè tenim esponsors i ho podem pagar.
Jo crec que s'han adonat que no se'ns podien treure de sobre així.
I al final ens van trucar el dilluns i va ser...
Ens van dir una cosa completament bullshit com
ai, és que hem vist que cobreu entrada per l'estaveniment i no podeu fer-ho.
Bueno, escolta, des de quan és així, si des del primer dia
tu saps que cobrem entrada per l'estaveniment,
no tens aquesta política perquè no me l'has dit
i no suren enlloc els teus documents de política del d'això.
I ja està.
I a sobre també una altra cosa que em pot caure a mi un marron
és que heu publicat el lloc de l'estaveniment
i nosaltres no ho podem posar mai això.
Dic, de nou, on està?
Total, que ho vam haver de cancel·lar.
A veure que aquí ens estaven jugant,
tot i que ens van dir, no, espera, que ho acabem de mirar per demà, no sé què.
Vaig activar un pla B, però hem hagut de fer mans i mànigues
per trobar un pla B que al final ha estat al lloc de l'any passat,
que és a l'Hotel Esperia, perquè de fet l'any passat vam tenir
una història exactament igual.
I per això vaig posar un post a LinkedIn, estripant-ho tot una mica,
en el pal, ei, la gent que gestioneu espais, no us passeu,
perquè us esteu aprofitant ja no només dels preus del mobile,
que ens estan quintuplicant en alguns casos, i no exagero,
sinó que estan jugant a veure qui fa la posta més alta.
I quan t'ha passat dos cops seguits ja tu l'hores.
O sigui, si algú no et vol signar directament al content,
perquè té disponibilitat, i tu li dius, et firmo ja i et pago ja,
segurament és perquè estàs fent un signalling de, no de desesperació,
sinó de commitment, però qui no ho vulguin fer, a mi el que m'estàs dient
és que estàs jugant a diverses bandes. I com que va passar això,
com a resultat de tot això, canviar la logística,
teníem paquets que estaven sent enviats allà, trucar perquè ens ho canvien,
el catering, ara ja no podem cancel·lar el catering que teníem,
perquè les cerveses també,
bueno, hem hagut de buscar altres proveïdors,
canviar moltes coses. Ara canvieu de les entrades, tindrem lío perquè
la gent que s'ha comprat les entrades, en el seu tiquet li sortirà el Torre Acbar,
i aquell dia anirà a Torre Acbar encara que li passem 34 emails
dient que no es fa a la Torre Acbar, però és igual perquè el seu tiquet
està a l'email i allò no s'actualitza. I ja està.
I van passar i com que 30 persones van anar al local que no era,
és una putada. Aleshores, clar, tot el que jo tenia per aquesta setmana
s'ha hagut d'acomodar
en altres moments. Si tot ha passat per sobre, m'han entrat
en modo guerra, i quan entres en modo guerra només et fixes en els focs.
I com ho gestiones? Doncs el foc que crema més, vas allà.
I després quan estàs bloquejant algú, si és molt important i molt urgent,
doncs ho fas. Si no, li dius que no faràs. I aquí,
com gestiones aquestes coses, que també és un tema que
dona per tot un episodi. Estem parlant del gestor d'espais que té
el mateix nom que el SAS de Screencast, no?
És el mateix. Correcte, sí.
I què? Un videojoc dels anys 90 d'aventura gràfica.
Déu meu, quin nom més desafortunat.
Nosaltres el vam fer servir, i té uns espais bonics, una vegada el vam fer servir,
per fer una espècie de retiro d'empresa, allà a la Torre Acre, també.
Aquell espai és maco. Nosaltres sempre fem les trobades de l'empresa,
les fem allà, però no tenim or, saps? Vull dir, no en farem més, després d'aquesta.
Llavors, aquesta setmana tot girava al voltant d'altres coses i de cop, bàsicament,
ha rebut el cop de puny de Mike Tyson el dilluns al matí, no?
Clar, no, el dilluns a la tarda va ser, el dillun... Total,
que dilluns al matí fins dimecres negociats,
sí, buscant llocs, dimecres ja negociant i tancant, i ahir
vam tancar l'acord amb el Hotel Esperia.
Però tot això, mentre ho gestiones, i una altra cosa, també,
gestioneu amb els sponsors que els havies cobrat
i aprenent-li aquell espai, saps?
Dient que, bueno, t'espos que teníem aquest espai que no passa res perquè ho canvies per un espai que és exactament igual,
de maco, saps? Vull dir, és la mateixa categoria i ho entenen.
Vull dir, però, però bueno, que potser
algun altre sponsor es podia haver molestat per això, saps?
I aquest és el contraargument per organitzar-te la teva setmana de forma temàtica.
Aquesta situació, exactament. Seria el pitjor dels casos.
Clar, però no pots prendre decisions
en base a urgències, no? En base a emergències. Vull dir,
les decisions de planificació sempre s'han de fer
en temps de calma perquè si no estàs condicionat per viajos
de recència o perquè
per altres tipus de viajos i preconcepcions
i altres coses que puguin afectar el teu
judici, es diu judici, juïció,
en aquestes situacions. Per tant, jo prefereixo no canviar la meva tàctica
perquè ara... És com la gent... Ja se'n pot dir, no? La gent que diu, hòstia,
hi ha un accident d'avió, no agafaré cap altre avió en una temporada.
Home, no té sentit prendre aquest tipus de decisió, no?
Té cap tipus de fonament de probabilitat,
d'estadística ni de racionalitat, no?
Però a la nostra ment ens empèny a anar cap a aquesta direcció, a prendre decisions
en calent, no? Segurament els reflexes
reptilians aquests de dir, hòstia, ha passat algo, perill,
marxem per potes, no? Que és el que acaba fent molta gent. Jo ara penso
que els caps de setmana tots tenim molta voluntat, tots tenim moltes ganes de planificar
coses, llavors ens imaginem la setmana perfecta, que després mai fem, eh? Però a mi això generalment
passa al cap de setmana, és quan més voluntat creativa tinc.
M'he dedicat a posar-me com al calendari perfecte de la setmana següent, no?
I m'he posat com allà els slots, com al mítics americans motivats
d'aquests que es lleven a la cinc i mediten,
fan ioga al Pinopuente, prenen cafè, talleixen deu hores
i només són les sis del matí, saps? Coneixes aquests, no?
Són aquests. Sí, sí, sí. Els hustlers
de l'Incadent. Jo intento fer el mateix,
a posar la versió de Barcelona, la versió mediterrani,
d'aquesta idea que ja està molt bé, t'aixeques d'hora, intentes fer alguna coseta
i llavors tens el teu primer slot allà al calendari, posa-hi les vuit, no sé,
et vens amunt i vols sortir a córrer o vols anar al gimnàs, o fer algunes coses, el que sigui, no? I de cop
arriba el dilluns i, hòstia, et passa l'hora de dormir i et llues les vuit
i dius, merda, saps? I ja tot va malament i ja tota la setmana...
Clar, perquè llavors... Mira, amb jo un concepte d'aquesta noia de...
que abans era molt seguifant dels James Clear de la vida
i dels Gretchen Rubins i aquests que et donen els hàbits i tal, és com que alimenten el teu
viatge de confirmació, et diuen el que vols sentir, bàsicament, el que passa és que després no ho fas,
és el que sempre diem, que el Noel ja coneix bé els
preceptes del Derek Sivers, el del bilionari amb els six-pack,
tot sabem el que hem de fer, però el que ens agrada és que ens diguin el que hem de fer per nosaltres
projectar-nos d'aquella manera, però després no ho fem, però almenys ja hem comprat el llibre
per tant ells ja han fet la seva feina i tu no. Llavors, Gretchen Rubins
té aquesta idea que a mi m'agrada molt, que en realitat té molt sentit el concepte, i és que
és una realitat que tu tens menys voluntat
a mesura que corre el dia, és a dir, generalment, pels matins
el teu... no sé com es diu el Willpower, jo crec que és com voluntat, no?
La força de voluntat. Exacte, jo penso que recarrega durant la nit,
pel matí en tens més, hi ha gent que en té més i gent que en té menys, i la vas perdent
durant el dia a mesura que vas prenent moltes decisions, no? Per això, mítics
teus que sempre porten la mateixa roba, es moren al mateix, per no tenir-se que
perdre aquesta càrrega de
força de voluntat per petites decisions, no? Llavors ells es poden centrar
només en prendre decisions que mouen més de 5 bilions de dòlars, no?
Llavors en aquest cas, no estem parlant d'aquestes quantitats, sinó que estem parlant de que
Gretchen Rubin et proposa que tu separis el dia en quarts,
perquè què passa? Que tu generalment imagina't que comences el dia malament i
per esmorzar et pots fer uns xurros de xocolata i ja dius
el dia se'n va a la merda, i dius a cagar, i llavors
pel dinar te'n vas al McDonald's al tiu i per la nit et demanes tres micios, perquè ja dius
perquè tot ara ho heu fet malament, a la puta merda, el dia està perdut.
Gretchen Rubin té aquesta idea que m'agrada molt, que és molt divertida, que és la de com que
separes el dia en quarts i dius escolta, tu has de guanyar cada quart, llavors no et preocupis,
si has perdut el primer quart, és com el futbol, tranquil, pots anar perdent 3-0, però no passa re,
hi ha una segona part i pots tornar a jugar i pots tornar-ho a fer bé, no?
Et separa el dia per quarts i dius, bueno, escolta, si per matí et foto els xurros, no et preocupis,
no passa re, que no se'n vagi tot pel pedregal i no perdis tot el teu poder de voluntat,
sinó que intenta separar, compartimentar el dia amb aquest espai, llavors el primer quart
t'han fotut una panadera, si has perdut i t'has sortit que no vols ni escoltar el teu nom,
però tens una oportunitat per guanyar el dia encara. Llavors això em sembla divertit
com per que una mala notícia en un moment donat no et desbalancegi el dia.
Que et conseller és de Gretchen Rubin, no és meu.
A mi què et m'agrada? No l'havia tingut en compte, però té tot el sentit.
Jo crec que això es nota molt amb el menjar i potser amb el fer esport, potser,
perquè ha de ser alguna cosa que facis diverses vegades al dia.
És a dir, si hi ha quan a vegades ja et saltes, no ho sé, algunes normes que t'havies posat
per tu mateix en alguna cosa, ja dius, va, ja està, ja està perduda la puta merda,
després dius el rió, no? Què més dona? Llavors ja com que la bola comença a girar, no?
O imagina't que vols començar a meditar o a llegir i de cop ja perds la ratxa aquesta.
Tu coneixes bé això amb el Duolingo? Afecta rebot, clar.
Clar, llavors ja et tires i et dius, va, a la merda, i ja no ho agafes.
Llavors cada vegada que no ho agafes costa més després tornar-ho a agafar. És curiós.
Sí, bueno, jo això ho he experimentat amb...
En aquest cas he estat voluntari més tard, t'ho crec, no?
Després de parar-ho, de dir, hòstia, és que no tinc gens de ganes de tornar-hi, tornar a fer-lo, no?
Sí, com vaig dir, bueno, deixo de fer Startup Line i comencem a fer esdeveniments amb una altra marca.
Bueno, espera, espera, oxigenem-nos primer i després ja mirarem.
I bueno, tornem a anar al març. Vull dir que des del setembre al març o des de l'agost,
que va ser l'últim, al març déu-n'hi-do, haurà progut.
Però bueno, la intenció no és tornar a fer coses presencials.
Però sí que ho he vist també trencant la ratxa, doncs el que dèiem del podcast o de la newsletter,
que dius va, paro un parell de setmanes, no pares mai un parell de setmanes.
Quan una cosa que la portes fent setmana rere setmana durant anys,
la pares un parell de setmanes, la acabes parant per mesos, o potser la deixes de fer del tot.
Per tant, és perillós això, per temes d'inèrcies o perquè al final t'adones que no estaves tan bé fent-ho,
que no, potser no tenies sentit. Mira, tinc una molt bona amiga que,
amb la que vaig treballar, que va estar... que portava molts anys a l'empresa.
Sempre estava amb allò de, hòstia, vull deixar l'empresa, vull deixar l'empresa...
Però no, saps la típica persona que vol deixar l'empresa, però no marxa mai,
i fins que un dia es va casar i aleshores va acumular les vacances amb el permís de noces,
i clar, va estar dos mesos fora, ja no va tornar a l'empresa.
Va donar els 15 de deu, va resignar, no va tornar, tio,
perquè se'n va adonar que no necessitava estar allà.
Fins que no va veure-ho des de fora, doncs això és el que passa quan fas aquestes pauses forçades.
Per tant, també té sentit fer certes pauses forçades de trencant i les ratxes aquestes,
a veure, al final també tenen moltes coses negatives.
Un tema dels hàbits, hi ha un concepte que és l'esclavitud dels hàbits,
que, a veure, es banalitza molt el concepte d'esclavitud, tot el que tu vulguis,
jo ja he rebut llenya per això a les xarxes, eh, però...
El que t'està dient és que arriba un punt en què tu ja fas allò per fer-ho,
no per, o sigui, per no trencar la cadena i per mantenir un hàbit,
però no per... o sigui, has perdut de vista quin era l'objectiu d'aquell hàbit, pal.
O sigui, jo fa un any que al Duolingo no trenco la cadena,
però perquè faig trampa cada dia, es dius, quin sentit té?
Mira, no ho sé, tio, saps? Així no tinc ni puta idea per què ho estic fent,
però és que ja ho tinc tan interioritzat que fas una sessió ràpida així, xorres i tal, i...
i au, no faig aquell aprenentatge conscient que feia els primers tres o quatre anys de Duolingo
que va ser a l'hora d'esmorzar, vinga, amb el cafetó,
faig els deu minuts de Duolingo i és el que faig durant l'esmorzar, i ja està.
I què bé que em va anar. Ara ja no, ara és a les 11.57 de cada vespre,
hòstia, el Duolingo, saps? I vinga, anem a fer uns numerets ràpids o un...
o pintar lletres en grec, i au, i tal, digue-me, avui farà un any, saps?
Ja que tangle, el tema dels hàbits, la responsabilitat i tal,
i després hi ha l'hàbit de la comunicació, l'altre tema que hi havia de vessant,
que volia comentar avui, que és el de la comunicació, és a dir,
en aquests moments d'estrès i que les coses se'n van a orris,
quina política tens tu de comunicació de les coses?
O sigui, ets sobrecomunicador, no comuniques res i et dediques només a executar,
comuniques només a certes persones, manera síncrona, a síncrona, què fas?
En general o quan hi ha aquestes catàstrofes? Els cops de puny del Tyson?
Ara, en moments de crisi, moments de foc.
Jo soc molt fan de comunicar, el que passa és que no suporto, i és el que et deia abans,
és que hi ha certs perfils, també és un perfil demogràfic aquest,
que jo li dic com la paloma que caga Slack,
és aquella gent que comença a tirar merda, saps?,
amb mils de converses, perquè vegi que hi ha activitat,
que jo penso, cabron, això tu has pogut deixar tot programat durant la nit,
com 50 missatges que he d'ultron, i comencen a sortir, pa, pa, pa, pa, pa,
i és com una espècie de ametalladora de Slack que comença a enviar missatges
a canals diferents i tu ja perds totalment el fil d'aquelles converses,
però, delmenys, et dona la il·lusió que a darrere d'aquell ordinador
hi ha un homo sapiens apurrejant el taglet que sembla que estigui treballant com si no hi hagués la mà,
quan en realitat és tot el contrari.
Llavors, sobrecomunicació em sembla correcte, és a dir, crec que és molt important,
més que sobrecomunicar és aquest concepte de dir les coses clares,
o sigui, quan tens un problema no amaguis el cap sota l'ala i esperis que s'arregli, saps?,
com he vist que ha passat moltes vegades, sinó que aixeca el cap i digues
que hi ha un problema, així entre tots podrem posar-hi solució, saps?
No ho sé, no som tots perfectes i necessitem d'un equip per recolzar-nos i per tirar la feina endavant.
No em sembla un signe d'habilitat que algú em vingui i em digui
escolta, estic bloquejat amb això, em pots ajudar?
Igual jo cap a fora.
El que passa és que això no es té per què convertir en el palomo que no para de cagar per Slack.
Hi ha una cosa que si algun dia, l'altre dia m'ho deia l'Alberto,
que si algun dia s'ha de fer una guia de productivitat,
explicarem a la gent abans d'entrar com utilitzar Slack amb threads directament,
perquè hi ha molta gent que t'envia missatges privats, llavors és que no ho veus,
perquè jo només miro els fills, saps?, i hi ha gent que comença a enviar missatges
a torta i a dreta, als canals, aquí, a dins, allà, i no t'entenes de res,
ja ho sabrà, fill meu, eh? I a més, l'Alberto em fa molta gràcia perquè
sempre que m'ha de dir alguna cosa, clar, si el missatge és molt curt i no hi ha res més a dir,
m'obre un thread i em posa com ASDF, ASDF, saps?,
només perquè s'obri el thread i pugui veure el missatge.
Així que, res, sí, tenim relacions de productivitat interessants.
M'agrada el concepte del que has dit del colom, jo coneixia el manager colom, el jefe colom,
tu no coneixes aquest, no?, és el que ve, fa com molt soroll,
com els coloms com baten les ales i que estan aterrant, i fa molt soroll,
es caga pertot arreu, tu li dius alguna cosa i et mira amb aquella cara de loco,
de no entenc res, i marxa, saps? Aquest és el manager colom.
És la mateixa versió de Slack però en el món real.
Exacte, sí, sí, jo coneixia el jefe colom, saps?, jo n'he tingut, eh?, d'aquests,
vull dir que són gent bastant insuportable.
Ah, boníssim.
No, em preguntava per què, els temes de comunicació, hòstia, arribar a un punt en què dius,
jo soc de sobrecomunicar, per exemple, jo amb temps de bonança,
amb temps de calma, sobrecomunico, val?, o sigui, poso a to, m'agrada tallar-ho,
explico, faig rèpords, no sé què. Què passa? Que això no es cala.
Quan arriben les crisis, a mi se m'accentua molt més el de,
eh, tios, que no has explicat res perquè, clar, la gent està acostumada a un nivell
tan alt de comunicació meu que en un moment de crisis, una de les coses que surt
per la finestra és la comunicació, val? No és veritat, comunico allò que és essencial,
però com que desapareix, baixa tant el nivell, el delta és tan heavy que la gent es pensa
que no comunico amb temps de crisi, val? Prioritzo, per exemple, el telèfon
en aquell moment, que és una cosa que als millennials ens fa molta por,
ens fa autèntic terror, no? Bueno, arribar a un punt que és pitjor
l'ansietat que sents per no rebre resposta de tothom que t'està fent ghosting,
que la gent assalta els terminis a la torera, que no et contesten els correus,
o pitjor, que tens mail track i coses d'aquestes, et veus que han obert 37 cops
i no te'l contesten, que els veus online i no et responen.
És pitjor això que no vas agafar el telèfon, trucar i dir, escolta, necessito això.
Ah, sí, sí, ja t'ho faig, perquè la gent, hòstia, en asíncron, tió,
la manca d'agència en temps de crisi s'incrementa moltíssim, val?
I aleshores has de retornar una miqueta a la asíncronia, el qual a mi no m'agrada, eh?
Però hi ha casos en què s'ha de fer, no? Hòstia, a dir,
hòstia, aviam, que m'havies enviar el pressupost d'aquest esdeveniment del catering
abans de... són divendres, les dues de la tarda i són les quatre i no me l'has enviat.
I et truco i no contestes. Si no m'ho pots enviar, val, passa amb un missatge abans.
I si no has pogut enviar-me un missatge abans, espero que, quan jo et truqui,
o en el moment del deadline, em passis un missatge, hòstia, ho sento,
però m'ha sortit i això no ho he pogut fer, no passa res. Però si et truco,
tio, agafa mal, o passa amb un missatge, creus que hi penja'm,
i passa un missatge de no puc parlar ara, t'escric d'aquí una estona.
No, no, hi ha gent que fot el cap sota terra, tio, i desapareixen, eh?
I la seva tàctica és aquesta, a mi, aquesta em rebenta en particular perquè dic
és que jo no la puc fer, saps? Jo he de donar la cara, val?
I em passa sovint això. O sigui, jo m'he de fer perseguir per força gent
en diverses coses, val? Però tio, hòstia, si et truquen, donen la cara, tio,
perquè al final és una cosa de reputació, estàs bloquejant altra gent,
pot ser que un projecte se'n vagi i ja no horris perquè, incomplint aquest termini,
ja no tens, no pots, una altra cosa, que anava de lligar d'això,
ja no arribarà temps, no? I fots algú altre, no? No ho sé, per això dic que
és molt maco, com amb el tema de la planificació dels dies, també és molt maco
tenir clar que sí, jo tinc una estratègia de comunicació i, per exemple,
per dir-ho, vull dir, m'agrada reportar cada divendres amb les coses que faig a l'empresa
i ja t'explico això i quan tenim un nou client,
doncs pleguem, ho afegim a una altra persona també, inclús si les coses no van bé,
doncs també ho comuniquem. Ara, quan les coses van molt malament per alguna cosa,
estic estressat, es nota perquè desaparec de tot allò que no és essencial,
i aleshores, aquesta setmana he estat focalitzat en una sola cosa,
ara no en realitat dos perquè també he coincidit que ens començava el Màrqueter,
era l'empresa, i justament, si hi he tingut 3 anys a trobar una persona
que ens pugui portar al Màrqueting, la fitxo i com per no fer-li cas, saps?
He estriblocajat una setmana, no té molt de sentit, no? Però és veritat que moltes altres coses
han sortit per la finestra, saps? Vull dir, no he publicat el podcast, i no he fet això,
no he fet l'altre, tot de tasques que tenia per aquesta setmana,
no he fet absolutament res que no sigui dedicar-me a aquest esdeveniment i fer l'onboarding,
aquest, i potser perseguir un parell de contractes que s'han de signar, eh?
Però he passat una setmana altament no improductiva,
però poc satisfactòria, val?
Sí, productiva, perquè saps que gràcies a aquests esforços sortiran les coses bé,
però no ha arribat encara el retorn, val? Aleshores, difícil de mesurar.
I ho has passat per sobre, però per què es dius que als millennials no els agrada trucar?
És aquesta generació la que no li agrada?
Ja bueno, és... sí, sí, sí, una fòbia al telèfon, que no vagis.
Que no vagis? Sí, perquè com que hem estat de generació, no tots,
els late millennials, més que els early millennials, però els late millennials
no han hagut de fer servir el telèfon, directament ja van créixer amb xat,
val? El Messenger o WhatsApp o MySpace al seu moment,
el que fos, no? Però han crescut en xat i els prioritzes el xat,
per què? Perquè així, bueno, una cosa que t'escric quan em va bé,
és allò de no tenir cap tipus de compromís, no? El que t'escric quan em va bé
és absolutament gratis fer e-gòsting i...
i tens aquesta sensació d'estar permanentment
connectat amb tothom i... i bueno, sembla que és una conveniència, però
d'altra vegada, i d'altra banda, les coses dilaten moltíssim el temps i jo ho veig que...
i jo soc d'aquestes persones que intenten evitar els telèfons, que arriben a punt i que dius
no, xato, no estem senten efectius aquí, portem tres setmanes
amb un back and forth per intentar quedar per sopar un dia i clar, si quan jo t'escric
i em contesta al cap de dos dies, ja ha volat la reserva del restaurant a disponibilitat, no?
Aleshores dius, et truco, mirem els calendaris els dos a la vegada,
posem un dia, reservo i ja està, no? Perquè és que si no, hi ha una
pèrdua d'eficiència, tio, que no vegis, fa molt difícil
coordinar coses, la gent... sembla ser que ja hem tirat tot tipus de...
de... com es diu això? De integritat, no?
En els acords, perquè és més còmode el xat,
no, és que jo miro el WhatsApp només abans d'anar a dormir, miro quan ja he acabat de fer,
bueno, està molt bé, però vull dir, si algú depèn de tu
o un grup de persones depèn de tu, després no et queixis
si s'ha de cancel·lar el que havíem de fer o el que sigui, perquè no t'ha donat la santa
gana de mirar els WhatsApps o contestar-los a temps, igual que jo quan s'han passat coses
i després... hòstia, no es pot fer això, ho sento, se m'ha passat, però...
però... accepteu, saps? Però quan ja t'ho fan a aposta és molt diferent.
És que són més els late que no pas els early millennials, jo penso, eh?
De fet, els que venen després, jo crec que es deuen preguntar
què és aquest icono que sembla com un boomerang de color verd que hi ha a baix a l'esquerra,
perquè no crec ni que sàpiguen que el seu dispositiu fa una cosa que es diu trucada, eh?
Bueno, a veure, tenen biollamades d'acord
amb algunes dades aplicacions, però... Sí, el que fan molt és que això ho veig pel carrer,
és que la gent va amb el mòbil així a la boca i va parlant com...
Jo entenc per petuan el crim de la nota de veu, que per altra banda penso, pobra,
el que ha de rebre això, perquè són pensaments absolutament desestructurats
en els quals se li ha passat cinc minuts del dia
per una cosa que hagués pogut ser un missatge a dues frases, saps?
I el que jo veig molt és converses de gent, això Déu em guardi,
no està en el meu mòbil, eh? On només hi ha notes de veu,
o sigui, a dreta i a esquerra, que dius...
La pregunta és, jo entenc que això en el futur es podrà resoldre, eh?
Però com cerces coses aquí dins? No pots...
No, però és la gent que té les converses, o sigui, que dius, us podrieu estar trucant ara mateix...
Clar! Perquè s'estan enviant una nota d'àudio... No és allò que dius,
jo t'he enviat una, tu em contestes al cap dels altres dies, que aquí... Mira, puc entendre-ho,
però la gent que tu veus que està al metro, reben una nota d'àudio, l'escolten,
contesten al moment, i es van fent una conversa així
a síncrona bastant estranya, i no sé, és una miqueta de trompicons, però bueno...
Al final, no volia dir això, però amb la tangent aquesta
s'ha anat el meu altre punt, tio, i no sé què més volia apuntar
del tema de comunicar-ho... Ah, sí, una altra cosa, que per exemple, un dels efectes
d'aquesta setmana horribilis que hem tingut és que no vam tenir el...
el CEO de Parlem, en Xavi, no el vam tenir perquè no li vaig confirmar, jo,
i no li vaig enviar el Google Calendar amb la invitació a l'esmorzar a Forquilla,
per tant, mea culpa, em torno mea culpa perquè és una cosa que no he pogut fer
perquè va saltar de la llista de prioritats, vaig abandonat el correu
durant quatre dies, no he estat pendent del correu més que de dos o tres remitents,
i aleshores, bueno, hem de buscar una nova data per fer-ho perquè aquí
el fallo ha estat meu, no ha estat l'altra persona, per tant,
perquè veu que té alguna visibilitat també les coses que afecten.
Sí, però això no significa que hem perdut el patrocinador, si tenim esperança encara.
No, encara no, encara tenim temps de perdre'l, saps?
Però no, no, no, no el perdrem per això. No, no, no, no, no.
Tenim esperança i igualment tindrem el dia per fer aquest esmorzar que tant desitgem.
I aviat podrem fer també l'episodi indirecte amb el Xavi també o no?
També, el plan és fer les dues coses, el que passa és que és una mica incòmode
si fem un esmorzar, o sigui, a menys que poguéssim anar a gravar justament,
o sigui, esmorzar al costat d'on anem a gravar es podria fer.
I és un bon paquet de coses per fer amb els Patreons i les Patreons,
que és el de dir, eh, i esmorzar de forquilla que després es va a gravar.
Lo vas a fer, perdem hores, eh, vull dir és un esmorzar que per poc que...
l'esmorzar, doncs estàs una hora, hora i mitja i després l'hora de gravar.
És complicat, eh, és demanar-li molta estona, no només a ells,
sinó a la gent que ve de públic i li estàs demanant que se li fote el matí enlaire.
Per tant, ho hem de pensar una miqueta això, jo crec que ho hem de partir amb dos.
Fer la preparació en persona del matí, clar, i gravar un altre dia.
Clar, i hem de pensar en el target d'usuari que tenim aquí.
Clar, jo crec que s'ha de fer amb dos parts, no?
Una, agafes el matí per fer l'esmorzar de forquilla com sempre,
i després es fa una sessió de tarda per anar a gravar.
Ha de ser un altre dia, fora d'horari d'oficina, etcètera, perquè...
Bé, diguem que són dos targets diferents, bàsicament.
Fes una mica de crida, de...
Suscriviu-vos, Canal del Patreon, aquestes coses.
Hòstia, a mi això se'm dona fatal, de fet no m'agrada gens, però ara...
Ja és que mai ho fem.
Ho hauré de fer, no, no, ho hauré de fer, tio, perquè, a més,
el podcast de Mercè és el que he fitxat el màrqueter i em dic,
no, no, tio, això s'ha de fer, això funciona.
Ho hauré de menjar les meves pròpies paraules, jo sempre he volgut no fer-ho.
Em fa molta vergonya.
Però ara he fitxat algú perquè em digui com s'han de fer les coses.
Per tant, ho hauré de fer,
em menjaré les meves pròpies paraules, les meves conviccions,
i ja ho, o sigui que ho fem aquí també, saps?
Tampoc estem fent el claim de...
La falca.
No, no, no, no, però és que m'he adonat, això és important, eh?
Això és una cosa que he vist que ha anat evolucionant amb el temps.
Però que no tenim bon material per fer la falca,
perquè no ens n'han donat mai ni sé quant costa una tarifa de parlem,
no tinc ni puta idea.
Et digues, l'has buscat tu, no?
No, no, no, molt millor, molt millor.
Veig que això s'està convertint en una espècie de meta patrocini.
És a dir que el patrocinador i el contingut real estan tan interlligats
que mai saps quan parlem d'una cosa o d'una altra,
però en canvi tothom sap qui ens patrocina.
És molt interessant, això.
Crec que hem aconseguit un format d'anunci
que no s'havia vist mai enlloc.
Interessant, eh, el concepte?
Hòstia, quin innovador, tio. Molt.
Com podem innovar tant?
La mare que et va parir.
És curiós, estem innovant amb això,
però no innovem gaire amb el tema del Patreon,
que el tenim allà, però jo crec que...
Jo crec que no l'hem anunciat.
Vam comentar que estava fet, però no l'hem anunciat.
Està obert i la gent s'hi pot subscriure, no, Marc?
Sí, i a part de mi i el Noel,
que són les úniques dues persones que llegeixen les notes de l'episodi,
allà en allà surten els Patreons que estan subscrits.
Doncs ja ho sabeu, amics i amigues,
si ens voleu seguir encara més i tenir més avantatges,
seguir recolzant Foquetarrit,
perquè algun dia no haguem d'aprendre
de si tenim patrocinadors o no,
doncs podeu subscriure al nostre Patreon,
convertir-vos en patrocinadors,
en patrons i patrones del projecte,
i ens anirem veient els esmorzars de Forquilla.