No, jo ja estaria.
Jo estic en un estat òptim. Si no fots perquè estic més o menys lluitant contra...
Jo crec que el que podria ser una grip, però no vull crear un mal presagi. No ho sé.
Hauríem d'endarrerir el primer esmorzar de forquilla de l'any, o què, tio?
No, vaig fins i tot en una camilla i amb respiració assistida. El que faci falta, Àlex.
Tu te n'has fotut algun o no? Has fet algun esmorzar de forquilla aquest any?
Sí, el dia 2. Saps què passa? S'enjunten els dies i no sé exactament...
Crec que el dia 2, que va ser el dia després de Cap d'Any, que era dimecres, diria.
Dijous. Cap d'Any va ser dimecres...
No, fake news. Fake news. El 3.
Dijous o el 3. Exacte, el 3.
Tu sí, eh? Et vaig veure amb unes botifarres a tu.
Jo, de fet, esperava trobar-te. El dia 27 vaig anar al Tosca.
Tenia un esmorzar de forquilla allà amb un amic meu, el Carlos, que de vegades ens escolta.
I vaig dir, calla, que em trobaré el Marc i la seva família fotent-se la seva truiteta dels divendres.
Primer estava tancat al Tosca i vam haver d'anar al boter.
Per què et penses que no hi era?
Perquè estava tancat. Clar.
I com ho sabies, que estava tancat? No posar a l'agur?
Perquè m'ho va dir ell. M'ha cagut la puta. Nosaltres vam anar.
Sí, perquè quan vam fer l'últim, que jo crec que hauria de ser el 22 o una cosa així,
ara no recordo exactament quant, ens vam donar unes bones abraçades
i ell ens va dir, bueno, nois, ens veiem l'any que ve, eh?
Que nosaltres fem vacances com les del col·le.
Hòstia, vale, vale. Nosaltres vam anar, de fet, o sigui, obert,
la persiana estava pujada, eh?
Simplement estaven netejant i ens van dir que no, que estava tancat i tal,
que ja haurien d'anar l'any que ve.
Però ara ja som l'any que ve, hem de buscar un dia
per fer l'esmorzar de forquilla d'aquest mes, tan impendent.
No només l'esmorzar de forquilla, sinó fer-ne un també amb el Xavi de Parlem.
I veure els plans també que tenen amb nosaltres per aquest any,
perquè jo no tinc ni idea de què passa entre nosaltres.
Però bueno. És que això està aquí com una llosa invisible,
és com l'elefant a l'habitació, el tema del patrocini.
Sí. Legalment, en quina situació estem?
Hem de fer alguna cosa o no? Estem en una situació difícil, eh?
Jo no ho sé perquè...
Nosaltres teníem un acord signat fins a final d'any, no?
Si no ho recordo malament.
Però ho hauria de revisar. Ho revisarem com a...
Jo de fet recordo malament. Ho recordes malament?
Sí, és a dir, no ho recordo.
Jo em sembla que teníem signat fins a final d'any,
però com que les persones que portaven això estaven missing in action,
doncs no ho sabem, no hem tingut reunions amb elles des de fa molt temps.
Tenim una situació bastant divertida.
Tenim una situació... Estem en un limbo, bàsicament.
Així que si recuperem el contacte i veiem a veure què passa amb el patrocini...
Mentrestant, bueno, hòstia, ho tens i ho intentes,
i a veure què passa i si algú més està interessat a patrocinar-lo,
doncs que ens enviï un missatge i ho podem discutir.
Tu que tens més experiència amb els patrocinis?
Això no t'hauria passat mai, oi? És una cosa que és estranya, veritat?
Ho he de pensar, però crec que no. Crec que no ha passat mai això.
Estem en un buit legal. Sí, exacte. No ho sé.
Ja veurem, a veure com evoluciona la situació.
Si li donem una miqueta més de suspens a la minissèria, que és aquest podcast.
Bueno, va, que avui ens han fet una pregunta, menys mal.
Sí, bueno, és el... És l'episodi dedicat, no?
Vaig dir... vam posar un tuit després de l'episodi de l'Scott Galloway,
de les prediccions, que aquell episodi vam titular
Fuck You, Scott Galloway, que és una bona manera
d'escriure com era aquell episodi. I vam dir,
aquí ens agradaria dedicar-li més episodis a la gent.
No sé si te'n recordaràs, però això de fer episodis de Fuck You,
una miqueta de... no de biografia, sinó de... com es diu això?
Com una miqueta de reportatge d'un personatge.
Ho vaig proposar fa dos anys i vaig dir,
què tal? M'agradaria fer això. I no ho vam fer,
perquè segurament se'n va oblidar.
No sé, va ser quasi una coincidència o sense voler-ho.
Vam fer aquell episodi i vaig dir, calla, seria una bona prejudic
per posar-li aquest títol. I posant el tuit d'aquí,
més li podíem dedicar episodis d'aquest pseudo-reportatges.
D'aquí es mereix el proper Fuck You. I va venir el Roger,
per anar a Twitter, i ens va dir,
ei, podria dedicar-li una a Sam Almond. Així que, Marc,
la que t'hi fa vermelles per tu.
M'agrada, eh, el concepte de Fuck You? És bastant bo, eh?
O sigui, tenim com la minissérie.
Exacte. Fes les biografies, saps?
Aquest any és l'última temporada del Búnquer
i Catalunya es quedarà òrfana de podcast de biografies.
Tots som a Pespa, algun on podem fer nosaltres.
Però té gràcia, perquè llavors mai saps qui li tocarà el següent.
Exacte. Podrà ser algú que coneguem, potser, el següent.
Algú d'aquí, està clar, sí, sí.
Ah, i últim, per treure'ns-ho de sobre, és que estic patint per ell.
Al pròxim li contestarem la pregunta al Noel.
Bé, només que la pregunta, l'encyclopèdia que ens ha escrit.
Exacte. Sí, ens ha donat feina.
Ha, ha, ha.
Vinga, fot-li. Avui parlem del Sam.
Quin Sam? No és que li tingui ganes, però és que és peculiar.
D'entrada ja, quan el veig, i mira que saps que jo no soc un home de Twitter,
però aquesta setmana he hagut d'entrar una miqueta per veure què fa,
explica'm per què escriu amb minúscules.
No ho sé, però és una cosa que fa molta gent.
A mi em fa una certa... una certa ràbia.
O sigui, és curiós
que la gent la pots classificar
com escriuen per Twitter.
M'explico. Hi ha diversos perfils.
Igual que són els que per WhatsApp es pot fer.
Hi ha diverses tipologies de persones que tu les podries classificar
segons com escriuen en diferents canals.
Igual que en WhatsApp tens aquella persona que posa punts
al final de cada frase.
Pots ser molt passiu i agressiu o simplement una persona
que li agrada posar punts. Igual que hi ha persones que només t'escriuen
amb monosíl·laps, per exemple,
o igual que hi ha persones que t'escriuen amb 10.000 milions d'emojis
en cada frase. O hi ha persones que només foten
toxos o només fan àudios, etcètera.
A Twitter passa exactament el mateix.
Sam Alman és una de les persones que escriu només amb minúscules.
Hi ha una altra persona, i em fa molta gràcia,
i que li vaig comentar el dia que vaig entrevistar el podcast de Mars Face,
que es diu Alex Wilhelm, que era editor
senyor de TechCrunch,
i li vaig comentar com pot ser que una persona que és un editor
de TechCrunch, o sigui, unes publicacions
més reputades de tecnologia del planeta, per no dir la que més,
no hagi fet servir mai un signe de puntuació a Twitter.
No només és que escriu amb majúscules,
és que no posa cap signe de puntuació.
I dic, hòstia puta, la capacitat de comunicar que té aquesta gent
fins i tot fenomenalment aposta.
Aleshores no ho sé perquè Sam Alman és així, però...
passa molt. No sé, tu ets menys a Twitter,
però pots classificar clarament la gent per...
perquè com que escriu... Espera, hi ha una altra que em fa molta ràbia,
a veure si què tal comparteixes.
La gent que fa excessiu ús dels punts suspensius,
però no només que faci servir molts cops els punts suspensius,
com que al final de cada frase posa punts suspensius,
sinó que no en posa tres,
en posa quatre o cinc o dos de vegades.
Què hem de fer amb aquesta gent, Marc?
Jo crec que faig ús excessiu dels punts suspensius,
però en poso tres, sempre tres, mai dos, mai quatre, mai cinc.
Sempre tres. A mi aquesta gent no es comunica.
Tu ets un tio normatiu, però aquesta gent és la gent que diuen...
Bueno, tres punts suspensius,
punts suspensius són de ser tres. Un.
Dos punts. Quan a tu et vagi bé,
sense pressa, cinc punts suspensius.
És com... No cal.
L'economia del llenguatge t'hauria de forçar.
Per què creus que és millor fer servir cinc punts
que una coma? No ho acabo d'entendre.
Perquè no van viure a l'època de l'ESMS, clarament.
Sí, a veure, et diré que aquesta gent és més...
sol ser gent més gran que jo. Per tant, sí van viure a l'ESMS.
Clar, estaves en un límit...
A l'ESMS pagaves per SMS, no per caràcter, no?
No, no. 160 caràcters.
Per això, per això, tenia un missatge molt curt
on hi cabien molts punts suspensius, però no tenies límites.
La limitació de caràcters era fixa, el preu no era proporcional
al caràcter, diguem. Clar que ho era, perquè si tu tenies
160 caràcters i en gastes cinc fiquem punts,
vol dir que no pots posar altres coses. No, clar,
hi ha missatges molt curts que els acabaven d'omplir
amb punts suspensius. I ja estàs. I diuen que ja que tinc 160,
i el meu missatge són 135, aprofito i omplo els que em queden
amb punts suspensius ficticis. Ah, petit moment,
science corner de l'epitodi. Vinga, adeu.
Bé, me l'acuento. Igual ja ho sabies, jo em vaig enterar fa un o dos setmanes.
Els SMS tenien 160 caràcters,
exactament, i no un mes i no un menys, perquè era...
I ara, sisplau, segur que hi haurà algú de l'audiència
que pensarà que no té ni puta idea de què està parlant,
però més o menys que s'entengui la idea. Amb el paquet més petit
que podies enviar a la red, li sobraven 160 caràcters,
llavors, el pols que s'enviava a la xarxa,
amb tota la informació que necessitàvem passar a l'antena,
li sobraven 160 caràcters que podien omplir,
llavors, tècnicament, per ells era gratuït.
S'entén la idea? S'entén. És curiós, eh? S'entén perfectament.
Molt bé, el science corner, eh? No ho he explicat bé, però la idea
és interessant. Tornem al SAM. Vinga, fòli.
Parlant de gent que va viure a l'època de l'SMS,
quants anys li poses al SAM? És d'aquest tipus de personatge
que és més... Sembla més jove del que realment és.
O sigui, hi ha fotos en què es veus
i tu diries que té 25 anys, però no.
Jo crec que està més a prop dels 50.
No me'n diré, eh? Ho posaria potser entre 45 i 47.
És del 85. Hòstia puta!
Els dos m'he passat de frenada, tio.
De 39 anys,
li farà 40. Però mai va arribar a tenir barba.
No li va sortir mai. No. Llavors, se'l veu més jove.
Exacte. A més, com Aaron Levy, de Vox,
que sempre semblava un xaval superjove, de covint volta,
un any se li va posar el cabell mega...
blanc i ha envellit de cop.
No sé, un any va decidir envellir.
És com que va aprendre un switch, un botonet,
i va envellir aquell any. Però era un xaval
que era permanentment jove d'aquests inverbes
i amb cara una facció molt fineta i tal.
I forma part d'aquest club de gent
que es veuen aterrament joves. Però no. Potser
a sa mà el mal li passarà el mateix. Potser l'any que ve
apreta un botonet i diu, ara ja soc vell.
Em convé tenir canes a nivell de negoci per tenir més credibilitat.
De moment no. De moment es conserva bé,
va néixer al 85, no a les costes,
va néixer a Chicago i,
al contrari del que es pot pensar moltes vegades en aquestes
situacions, crec que no nedava
en abundància a la seva família. És a dir,
no tenia un pitet de Christian Dior, sinó que
era un xaval de classe mitja alta bé.
Però el seu pare no era gaseonari.
Aquest noi van estar en Fort,
computer science mític.
I aquest és el punt, és aquells
que són moments crítics de la teva carrera. Va fundar
PreiPhone el 2005, una aplicació que a mi
no em sonava de res, és a dir, m'havia passat per sobre,
possiblement per si tenia també PreiPhone, aquest home va anar
molt d'hora, que es deia Loopt. L-O-O-P-T.
A tu et sona d'algú? A mi no em sona de res.
No, en els moments segurament no ho devia saber,
però no em sentia. És que no ho sé perquè no sé si
això va arribar als smartphones o directament això ja era...
Te'n recordes el mític Nokia N95,
aquell que s'obria aquestes coses?
Sí, i tant, i tant. No sé si estava més
pensat per aquest tipus de telefonies, és a dir, tot el que va arribar
a PreiPhone, que no passa després com a tipo App Store,
però sigui com sigui. I aquí ve
el punt clau de la qüestió.
Amb aquesta aplicació, ell va picar
a una porta que jo crec que li ha desbloquejat
tot el que ha vingut després, i és que ell va formar part
del primer batx de Y Combinator. Amb aquesta
aplicació. Aquest detall no el coneixia, però bueno,
està bé, és molt rellevant. Ell va ser primera fornada,
que segurament n'hi hauria 7 o 8,
aquest no ho coneixia absolutament ningú, on entenc que Paul Graham
en el Mundillo era un tio conegut, però ho acabava de muntar
bàsicament. Va ser un dels pioners. I aquí,
sisplau, la importància de
ser el primer o el pioner en tecnologies molt
incipients. I quan dic tecnologies vull dir
programes, organitzacions o el que sigui. O sigui, la palanca
que tens quan ets molt early adopter en coses bones
és important i ara veurem per què. Llavors, això
ho va muntar
amb un paio que es deia Nick i aquí també, que va aprendre
una altra lliçó, que és la de
mai muntis coses amb les teves relacions personals,
és la seva parella. De fet, és veritat,
Sam Alman, i això també perquè es vegi, si tu neixes a Chicago
l'any 85, puc entendre que la teva família no té una visió
ultraprogressista del tal món o el planeta. Potser m'equivoco,
no tinc... aquí sí que estic tirant-me a la piscina, però és un tio
que amb 16 anys, havent nascut al 85,
va sortir de l'armari molt públicament a casa seva.
O sigui, el tio un parell d'ous els té, no és un tio que no es guardi res.
I això et dona molt després, amb altres coses
de la seva vida que ho veus, que és un tio que quan vol algú
aconsegueix, clarament. Però va cometre l'error que va cofundar
l'empresa amb el seu nòvio i es veu que les coses no van anar molt bé i
malgrat... serà que va aixecar... ara t'enganyaré, però...
20 o 30 quilos. Crec que a Seqoia li va invertir, de fet,
no només Y Combinator, i finalment la va vendre
per 43 quilos, que no et va aturar,
però això va acabar malament
amb el seu nòvio, va endeixar... mala cosa.
Per tant, consell de vida, a menys que ho tinguis molt clar, no cofundis
coses amb la teva parella. Llavors, què va passar?
Moment crític. 2011 es va unir-se
a Y Combinator, com a treballador.
I el 2014 em vas devenir president
bastant ràpid, perquè Paul Graham es va retirar.
A partir d'aquí, ja li agrada molt
explicar quant de molt està canviant el món.
És a dir, mira, tu com dius que hi ha dos tipus de persones
en el món, i jo crec que hi ha dos tipus de persones.
Els que s'escolten i els que no. I després,
dintre els que s'escolten hi ha dos tipus. Els que s'escolten i s'agraden
i els que no. Ell és del tipus que s'escolta i s'agrada.
Perquè a més, tu mires les seves entrevistes
i Déu meu, Àlex. Primer, que
li va quedar molt clavat aquesta idea que
tu abans de respondre has d'esperar un moment per pensar-te
la pregunta. Escoltar-se els podkes fa molta mandra,
perquè li fan una pregunta i el tio espera
cinc segons sempre per contestar. Jo penso a vegades,
a veure, xato, ja saps què vas a dir. Simplement estàs esperant
per donar aquesta imatge que t'estàs pensant molt la resposta,
però ja saps què diràs. I ara ja no sé per què t'estàs explicant això.
Perquè s'ho estava creient. És l'època de Y Combinator,
has dit. Exacte, estem allà a l'època
d'OpenAI. Espera, perquè el pas aquest de Y Combinator a OpenAI
no ha quedat clar. És que hi ha un blanc gegant, no ha fet res
més pel mig. Clar, és que OpenAI no comença el
2020-tants. No. Això ho van començar el 2018,
o una cosa així, eh? Sí, sí, em sembla que posava el
2019, però sí, algo així. I ja eren amics a Milo Mask, llavors.
Ara ja no, però abans sí. Aquí
hi ha una miqueta de xitxa. No, de...
A veure, jo part de la història d'OpenAI i tot això
sí que ho sabia, perquè Sam Altman
havia anat un parell de vegades a la Conferència
anual de Startup Grind. Aleshores,
ja parlava molt del tema de intel·ligència artificial. No et sabria dir
si va dir, ui, estem fundant això. Pot ser.
També és veritat que jo quan vaig a la Conferència
no vaig en si a les xerrades, però
et quedes amb el missatge de gent, perquè
les xerrades que més es comenten, les sessions que més es comenten
t'acaben arribant. Però...
és probable que em sonés de per aquí, eh? Vale, llavors és molt interessant
com ha evolucionat el seu llenguatge. Tu fixa't, ell
quan comença ho fa
per crear una organització de recerca, que ara s'ha tornat
a produir, però això inicialment era pura recerca. Correcte.
I atenció com es mou el llenguatge. Inicialment,
si tu parlaves amb qualsevol pseudoexpert de la intel·ligència artificial,
et parlava de dos termes. L'ANI,
que era la Artificial Narrow Intelligence,
com aquesta intel·ligència estreta, diguéssim, de domini,
jo què sé, que algú et pogués guanyar escacs, per exemple.
Llavors, aquella intel·ligència artificial se servia per jugar escacs,
però no servia per conduir un cotxe. Aquesta intel·ligència era com el primer pas.
Llavors, després hi havia un següent pas a la
intel·ligència artificial general.
És a dir, aquella persona que bàsicament era igual que tu
de llest amb qualsevol cosa. I que aquella
urbanització OpenAI el que aniria a fer seria com
salvaguardar-nos de que això no sortís malament
i hi hagués la rebel·lia dels robots
i quedéssim aquí tots sense feina,
sense vida i sense existència, i ens carreguéssim la nostra
pròpia raça. Llavors, ell va agafar com aquest
rol paternalista que ens salvarà i ens
hi prevendrà de tot aquest apocalipsi.
Però ara ja, i dels recents
articles que ha compartit i aquests tuits que
ha posat últimament, ja no parla d'SGI,
sinó que ara ja parla d'ASI,
Artificial Superintelligence. Ja no és general,
sinó que ja és que al seu costat ets com una
fórmiga, en la qual, per molt que li vulguis explicar
la teoria de la relativitat, et costarà bastant i ella no t'entendrà
i està jugant a un altre joc, llavors nosaltres estem
fent el mateix amb aquesta intel·ligència.
Què passa? Aquest diumenge va posar un tuit
críptic allà on els hi hagi,
en el que, a veure, escriure en minúscules, evidentment,
que sempre havia volgut escriure una història de 6 paraules.
Llavors, diu,
aquí va, posa 3 ratlles
i posa, a prop de la singularitat,
punicoma, escrius sense majúscules,
però en canvi poses punicoma, em sembla interessantíssim
que sàpigues utilitzar aquesta figura i no sàpigues
capitalitzar les paraules, però va posar punicoma i posa que no
està clar en quin cantó. I llavors, després,
comença un altre tuit amb parèntesis i diu,
podria ser una de les dues,
la hipòtesi de la simulació, que estem vivint tots
en una simulació, podem parlar aquí en el rato que vulguis d'això, em sembla interessantíssim,
o dos, que no és possible
saber quin és el moment
ell fa servir la paròd del take-off, que és en el moment
que ens adelanten per l'esquerra, bàsicament, per posar-ho en termes planers,
i que no és clar quin dels dos és. Aquí acaba el tuit
i llavors obre un segon fil, que no és un fil,
bàsicament és un article d'un blog, on desenvolupa
aquesta idea. Si hi ha persones crítiques en aquest món,
és ell. I a mi em té absolutament desconcertat.
I, t'obro un altre parèntesis abans que comencis això,
i és que, ara he recordat que com que no suportava
per què estava escrivint en minúscules tota l'estona,
ho vaig buscar i vaig anar a una entrevista seva on ho explicava.
No! Sí, sí, ho explica.
Hi ha un podcast que es diu How I Write, o una cosa així,
on parlen generalment amb escriptors i coses d'aquestes. Ell hi apareix.
I el tio, òbviament té tota la curiositat del món,
ho entenc, li pregunta per què escriu en minúscules.
I li contesta que és perquè
no entén molt bé
que existeixi aquesta jerarquia dintre del món lingüístic.
I que per ell totes les paraules són iguals i que no s'han de tractar
com diferents. I li fote una xapa, que jo penso, fill meu,
dedica't a fer intel·ligència artificial
perquè la gramàtica no és el teu.
D'una idea, estic flipant amb això de...
de com arribes a pensar en la jerarquia de les paraules
i com això es transmet a l'estructura
dels teus tuits. Vull dir, és clarament un símptoma
d'una persona que pensa molt.
I no dubto. De fet, si t'hi fixes,
la gent és considerada com un ultraintel·ligent,
que evidentment ha de tenir una capacitat intel·lectual
fora límits, i que són més considerats
com uns filòsofs de la vida.
Estic pensant... No tenia tant
assimilament per aquest tipus de persona, però clarament sí que ho és.
Però un Paul Graham, un Naval Ravikant, per exemple,
són gent que ja, bàsicament, als avisaments,
reidàlio per la seva filosofia de la vida que,
per el que tinguin a dir a nivell de negocis,
perquè jo crec que hi han trascendit el business i estan en una altra
esfera intel·lectual.
No em sorprèn, però a la vegada dius, hostia,
com pot ser que puguis tenir el temps lliure per pensar això?
No ho sé si és una cosa de tenir temps lliure
o que realment són tipus de gent que
ja han fet allò de treballar les 120 hores a la setmana
i la seva manera de treballar avui en dia,
en aquestes esferes, en aquests nivells, els quals tu i jo
mai arribarem, Marc, és el de...
Tenen també molt temps lliure per dir
hostia, segurament poden dir a la feina
necessito una setmana per reflexionar aquest tema, i desapareixen.
Se'n van posar i també et diré que és una persona
que té una relació amb la llahuasca, ho he explicat públicament.
Potser aquesta revelació li va venir
en un viatge a llahuasca, no ho sé, jo no he provat la llahuasca,
tinc molta curiositat, però també et diré que si
em fa veure que he d'escriure els tuits d'una altra manera
perquè les paraules s'estan revelant jeràquicament
contra els superiors gramàtics, no ho sé si ho vull fer.
D'altra banda, a mi no em va passar
per alt el tuit de la història
de les sis paraules. Tu coneixes quina és
la història de les sis paraules?
La història de les històries de sis paraules? Coneixes o no?
No? Tu no saps que això és un tema?
Ah, no, per això posa que sempre havia volgut escriure una història
de sis paraules. Jo ho pensava que ho posava perquè sempre havia volgut
escriure una història de sis paraules perquè és una cosa que de petit se li va quedar
i volia escriure una història de sis paraules. No sabia que això era una cosa.
Ara ho diré de memòria, i he fet una cerca ràpida per Plexity
i a l'Holstelman, però em sona que això venia d'un concurs literari
o que algú li va demanar a un escriptor famós.
Per Plexity diu Ernest Hemingway, famósament atribuïda a A,
però em sonava que era un concurs
en un diari que deia que la millor història
de sis paraules era premiada. Pot ser que algú li diguessin,
pot ser que en una conversa de Hemingway li diguessin
escolta, ets molt bo escrivint, però no sé si
sabries escriure la història més curta
de la història, diguem, una
narrativa més curta de la història.
I la famosa història que va guanyar
és, amb anglès, després
es tradueix bé al català, For Sale, dos punts,
Baby Shoes, coma, Never Worn.
O sigui, Enventa, sabates
de no-unat, mai portades.
I clar, a part que és la història
més curta, és també la més trista.
I aleshores això ha esdevingut
com un repte a l'hora de fer...
d'escriure.
Narrativa i segurament el periodisme també això s'estudia.
I per això hi ha el tema del repte que té d'haver qui és capaç
de crear històries de sis paraules, que tècnicament
és com... amb lo mínim amb el que podries fer.
Però bueno, hi ha moltes més, vull dir,
que per això el...
el perpèxit i manada d'una altra espel·lera.
Unes són bones, algunes no tant.
Però, hòstia, com aquesta, la càrrega emocional que té
la de For Sale, Baby Shoes, Never Worn, és com...
Mare meva, és insuperable. Clarament la del Sam
no és gaire bona, eh? Bueno, no, no, no, a mi m'ha agradat molt, eh?
O sigui, la vaig veure i vaig dir, sí senyor,
on deu? O sigui, jo crec que Hemingway
li hauria posat matrícula d'una hora amb aquesta història. És molt bona.
És molt bona, tio. Però no t'he esperat a pensar
realment el que... t'he esperat a pensar el que significa perquè ets Marc Collado.
Però és molt bona, tio.
Realment té tot. És una història que
et situa en un moment, t'explica
una situació, et crea un conflicte
i et deixa un dubte al·lucinant de dir
ja, però en quin cantó, no? No ho sé, jo crec que sí.
Per mi és una història molt bona.
Vinga, va, t'ho compro, sí, està bé.
Per ser sis paraules està bé. Jo no ho hagués fet millor, malgrat igual,
hagués posat la primera majúscules, només això.
Ja, sí, sí, sí, té bastant puntuació
millorable, val, val, però bueno, no? Li trobes una tricuada d'una hora, però això no?
Llavors què? Teoria de simulació
o no podem saber quan és el critical moment?
No ho sé, perquè jo aquesta part...
no sé si és que mentalment no hi arribo,
o com passa molt amb les coses tan
novedoses, fins que no m'interessa no
m'hi fico, no? No estic seguint gens el debat de l'EGI.
O sigui, l'única cosa per la qual
estic començant a sospitar una mica
que s'estigui utilitzant l'EGI
com una miqueta la
la pastanaga per anar aconseguint més
finançament per l'empresa, cada cop
la veig més clara, no? És a dir,
fer aquests anuncis, aquests tuits críptics de
ui, EGI, és a dir, si OpenAI
fos una empresa
cotitzada, després d'un tuit com aquest
pujarien les accions en borsa, no? Amb una empresa
privada el que fa és generar més interès
de molta gent que dirà a la propera ronda
que es pugui invertir, jo vull invertir en això.
No ho sé, tinc la sensació que cada tres mesos
se'ns diu allò de ui, estem super
a prop de l'EGI, estem a prop de l'EGI i cada cop
la distància de singularitat és més curta.
I et surt algú i et posa, no? En realitat estem a un any
d'EGI i vint de la singularitat.
I et surt un altre i dius, no, no, què dius imbècil?
Estem a vuit mesos de l'EGI o tres
i cinc de la singularitat i s'està creant com
una mena de debat aquí, no ho sé,
que d'alguna manera em fa ser optimista, vull dir,
vull viure aquest moment, però a l'altra banda penso,
treus a Samalman i quatre persones
molt intel·ligents, clarament saben
el que es diuen i poden fer prediccions
més o menys acurades, per bé que són salvatges
en aquest punt, treus tots aquests
i et surt una milionada de flipats
que no... O sigui, que li donen
mala reputació al tema, saps?
M'encanta que ho portis això aquí, perquè
a aquest home li hagués encantat
néixer el 2300, però amb mala sort va néixer
el 85, em sap greu, Sam,
has nascut abans de temps, perquè a ell li hauria agradat veure aquest moment
i jo crec que està extremadament interessat
perquè hauríem de veure que aquest moment està aquí o vol arribar.
Llavors, jo no sé si està a prop o està lluny,
perquè, òbviament, no ho sap ningú, però
si tingués que apostar diria que està més lluny del que sembla, perquè
aquest concepte intel·ligent i artificial
es mou en el context en el qual et trobes,
m'explico. Fa 40 anys
el corrector del teu ordinador era
intel·ligent i artificial, avui en dia és una puta merda.
El GPS, exacte, hi ha moltes tecnologies que...
Exacte, quasi que dius que el GPS
fins a cert punt ja no és intel·ligent i artificial, ja t'avorreix,
ja és que és el següent, no? I
aquest home té moltes ganes que arribi
aquest moment en què la intel·ligència ens supera tots i
ho fa tot per nosaltres, inclús en el post
que ja comentàvem que va fer després,
predeia que, u,
el model de O3 que
per qui baixi de la figuera ha canviat una mica
l'approach aquest d'entrenar grans models versus
donar-li més temps d'inferència, és a dir,
de pensar més a l'hora de donar la resposta,
és la manera de fer aquest tipus d'intel·ligència,
és a dir, fins fa poc es pensava que el vector
d'escalabilitat era fer el model més gran, més data,
més temps d'entrenament,
no, sembla que la manera de fer-ho és
tenir un model d'aquests, però utilitzar-lo
que faci servir més temps de computació en el moment de la
inferència, és a dir, que pensi una mica més a l'hora de respondre la
pregunta, i sembla que O3 és la més o menys
manera bona de fer una cosa d'aquest tipus. I la segona
predicció que fa és que el 2025 ja hi haurà agents que s'uniran,
quan dic agents, no sé com es diu agents en català,
segurament deu ser agents, agents. Agents?
Agents, agents. Hi haurà agents que ja s'uniran a la força
laboral, que els tractarem de tu a tu
d'una manera totalment bascambiable
amb una persona. Jo crec que té moltes ganes que passi això,
també, òbviament té molts interessos en aquest sentit,
perquè hi ha molta gent que ha posat molts diners perquè això passi,
per tant, ell és el primer que ha d'empotxar aquesta narrativa,
però jo crec que ho estem intentant
empotxar una mica massa ràpid.
Per què? Per què, molt bé.
A veure, anem a pensar
ràpidament. Nosaltres aquí, com a
homo sapiens nosaltres, com l'espècie
que és que te la trobaries pel carrer i no diries
joder, això no és un homo sapiens, fa uns 200.000 anys
que estem aquí. Això, en l'escala
còsmica, podem dir que no és
ni un error de redondeig, és una estoneta
molt petita, un petit moment.
I a part, aquests 200.000 anys que portem aquí,
la gran totalitat
ens hem estat posant al nas mirant un foc
assentat a una pedra. No hem fet res més.
Estàvem per allà, però no fèiem res. Ha sigut en els últims
100 o 200 que ens hem posat una mica les piles
i hem començat a fer coses guapes.
Llavors, em costa pensar que...
Ja des d'un punt de vista estadístic,
que em sembla una mica egocèntric pensar que
serem nosaltres, d'entre tots els que
han passat per aquí, en aquesta insignificància
còsmica, els que tindrem que veure això.
Estadísticament, crec que no tenim les cartes.
Llavors, que pot passar? Clar que pot passar.
També pots estar jugant a pòquer i pots tenir dos asos a la mà
i que a la taula te'n posin dos més. Pot passar, però no passa sovint.
No sé com es diu en català això de l'entitlement,
però com que... Això és aquesta paraula.
Narcissista, jo crec.
Sí, sí, és com el Terniçó Cregut.
L'entitlement és el...
A veure, és bona reflexió, perquè hem de ser nosaltres.
Si no som nosaltres, aquesta gent serà la que
ajudarà, la que permetrà i la que acompanyarà.
La paraula en anglès, enable,
activarà, sona una mica estrany.
La reflexió que fas... És a dir,
va molt en línia de les dues o tres notícies
que ens ha sortit aquesta setmana.
A la presentació d'Envíria, de les resultats
que sortia el Jensen
explicant, primer, posar el nou model
de Superchip i tal, i, evidentment, explica que això
ajudarà a fer progressar molt més
en intel·ligència artificial, en altres nivells, blablabla.
Per tant, compreu més el meu producte,
el qual està bé. Però la predicció que feia
de dir el nou departament de recursos humans
és el de IT,
el de tecnologia, perquè la gent de tecnologia
reclutarà els agents els propers anys,
com si fossin empleats. També diré que l'any passat
ja es va dir, heu d'estar preparats per tenir
citation Cadàver, perquè quan els emergencem
ERCs o clients que ho apartmentin тогда
no va passar el 2024.
Va ser una predicció que va fer molta gent
i no va passar. No s'ha adonat,
el més a prop que m'ha estat d'això, segur que hi ha hagut
casos més coneguts, però recipient
la cèl·lera demo de Google en què
una intel·ligència artificial trucava a una
perroqueria i demanava hora i tal... I tothom ve a quedar
no ens havia adonat si era una persona humana o no.
Ok, no ha passat.
O sigui, no està succeint. Estem lluny d'això.
Ara bé, que hi ha empreses que ja tenen coses similars?
Sí, clar, tens Waymo, que són els taxis sense conductor
i tens altres històries similars que en realitat
podries arribar a considerar-los com a empleats,
perquè són robots, per tant, ocupen un espai públic,
generen una despesa, treuen feina, a la vegada creen...
És un espai molt difícil de regular.
Aquesta és una de les notícies que va sortir
i sobre la qual podríem dedicar-lo a un episodi sencer.
L'altra és la que, tècnicament, ens estem quedant sense...
Estem exaurint les dades amb les que ingesta
els sistemes d'intel·ligència artificial.
Per tant, com...
Això amb el que tu planteges de dir,
per què nosaltres, o és el moment,
o cada cop que ens acostem al moment de la AGI o de singularitat,
cada cop això se'n va una mica més cap a la dreta,
o és una mica la llebre i la tortuga...
Si hem arribat a un límit físic de les dades que podem ingestar
en aquests sistemes, això vol dir que s'acaba el progrés
en AGI, en moltes coses. O què?
Si ja no hi ha més dades, si li hem ficat totes les dades,
si hi ha més dades noves, haurem de generar...
Si aquestes dades poden ser generades
amb intel·ligència artificial, no tindran el mateix valor,
seran igual de barasses? No ho sé.
A mi em planteja molts dubtes.
Al final, és interessant saber o veure que tu,
com a persona que va viure en l'era pre-ChatGPT,
al final, el que hem sigut,
amb internet, entre tots, durant 20 anys,
hem creat el bootloader de l'AI.
Amb tot el que has escrit a internet i totes les merdes que has publicat,
has creat la llavor de la qual has germinat tot plegat.
Però ell és molt...
amb aquesta història de sis paraules, que tant t'agrada,
i que a mi encara no gaire, però està molt bé,
jo sincerament prefereixo més les novel·les.
Aquesta història, el que t'està dient,
és que estem a prop d'una singularitat.
La singularitat és una cosa forta. Tu pots dir que estàs a prop d'una cantonada
i això és un concepte molt ben definit i veus com t'hi apropes.
Però una singularitat és un concepte pre-estat de la física
que significa que no està definit.
Per exemple, en un forat negre hi ha una frontera de vents
en què si saltes a l'altra banda no tens ni puta idea de què passa.
Això és exactament el mateix.
Dir que la humanitat s'acosta a una singularitat vol dir
que hi haurà una gent o una cosa que s'aixecaran aquí,
que no tenim ni puta idea de què passarà després.
Si ens matarà, ens portarà a un altre lloc,
no tenim ni idea de què farà amb nosaltres.
Jo, sincerament, crec que aquest home té uns interessos increïbles
perquè això passi, no perquè ens mati,
sinó perquè aquesta intel·ligència artificial succeeixi
o qui siguin els seus inversors creguin que succeeixi
perquè segueixin posant diners i ha d'emputxar aquesta narrativa
vulguis o no vulguis.
I això és un punt d'anarcisisme en el sentit que, home,
l'univers porta molt temps aquí,
nosaltres som l'error de radondegy, de l'error de radondegy,
som com la coma darrere la coma,
em costa pensar que l'event més important
de tota la història de l'univers
passarà el 14 d'abril del 2027,
justament quan nosaltres estàvem aquí.
A mi aquest punt em costa.
No pot ser, però jo penso que això serà molt més una...
evolució, com tu dius, gradual.
Jo no soc antiprogrés, veig que això està progressant, avançant,
i que estem en una corba de progrés continuo.
Segur que sortirà un altre vector d'evolució
i a partir d'allà serà posar la finestra de context més gran,
serà estar més estona amb el temps de inferència.
No en tinc ni idea. Però aquest home, jo crec que té ganes
que demà muntem una esfera de Dyson al voltant del sol
i traiem tota la seva energia. Crec que viurem en un futur
en què no estem. Aquest és el meu únic punt.
A veure, si i no...
Per exemple, hi ha una frase que és una fal·làcia lògica,
però és el que diu que si una cosa és possible
és, per tant, probable.
Si tu creus que una cosa pot succeir cada dia que passa,
que serà més probable que això passi.
No té per què, com ja sabem, la possibilitat i la probabilitat
són dues coses diferents, correlació versus causació, etcètera.
Però veient els avenços tecnològics,
si pots pensar en alguna cosa tipus...
Algú dia veurem una bacteria que menja el plàstic
i el transforma en...
Jo què sé, tio,
en un tipus d'energia bona pel planeta.
Això és possible, ja hi ha avenços. Fixa-t'hi.
Pots imaginar? Passarà.
És probable, que segurament té una probabilitat molt baixa,
no té per què
succeir en el nostre temps de vida.
Això sí que t'ho compro. Per què nosaltres?
No ho sé, perquè nosaltres no ens tindrem aquesta conversa.
Potencialment podem tenir aquesta conversa durant 100 anys.
I si no passa, ningú recordarà aquesta conversa.
Quan el foc a terra del futur,
quan el portin dos bots d'aquí uns anys,
potser es faran les mateixes preguntes.
A mi m'agradaria veure-ho. No tinc clar que...
No tinc sensacions, perquè tampoc tinc el coneixement
per poder determinar aquest tipus de coses.
Jo crec que estic en coses molt més mundanes i en un altre nivell.
Em sap greu, m'agradaria poder ficar-me més en aquests temes,
però l'altre dia feia una reflexió
a les persones de l'ecosistema, que és curiós com...
Una cosa que flipa a tanta gent.
A mi, potser per entendre com funciona
i el que és possible o el que no és possible,
m'interessa... No et diré cada cop menys, però estic bastant decebut
amb moltes coses de l'EIAI.
M'han flipat coses? Sí. He fet coses molt interessants? Sí.
M'estic fent més coses i m'estàs ajudant a ser més productiu,
més creatiu i millor persona en general?
Sí, però també vull fer internet en el seu moment.
O un telèfon mòbil. Però arriba el punt en què dius...
Hòstia, encara tenim errors bàsics de concepte.
Encara el que hem
fet arribar a la gran societat, el que ha creuat l'escletxa,
és la intel·ligència conversacional generalista.
Però les específiques, no.
Les específiques encara es queden molt en recerca,
en l'àmbit privat. A tu, a Txetxepeté,
no li pots seleccionar encara un...
Agafa el millor model de nutrició
per veure la quantitat de proteïna que em fa falta del meu cos,
si jo menjo això i això i li poses totes les teves dades.
Probablement això està en algun lloc i em sembla recordar
que era una de les premises de POU, per exemple,
aquesta marketplace de models
del fundador de Quora.
I probablement te'ls pots trobar models,
haguingface i coses d'aquestes, però tu dius a qualsevol persona al carrer
que ha de fer servir això i t'engera la merda.
Encara estem lluny d'aquest moment.
Però sí que trobo molt més interessant, per exemple, el tema de...
M'he ficat molt bé en temes de longevitat, extensió de vida,
biohacking, etcètera. Però no sé si ens estem desviant molt
de... perquè queden menys de deu minuts.
Mira, jo... I sé que queda poca estona.
Per mi, el resum de Samalman és el següent.
El següent, que és una persona brillant, a la qual
possiblement nosaltres no podrem arribar mai a comprendre,
igual que una formiga no pot comprendre un human,
ella està en una escala possiblement superior,
jo donaré una reflexió molt mundana, i és que,
si et fixes, per dreta i per esquerra,
sempre li han trobat, entre cometes,
inconvenients en aquest home. Ostres, el fan fora
d'Open AI i donant...
que és molt fort. Fa un any? Sí, exacte.
D'una manera molt notòria,
sense entrar al que vas comentar fa uns episodis
sobre la sa germana, que també és un cas delicat.
Llavors, a mi em dóna aquella reflexió de nou
mundana sobre la naturalesa humana,
i és que si tu tens el mític company de pis
que sempre diu que tots els companys de pis són uns capullos,
potser algun dia t'has de plantejar si el capullo potser ets tu.
Llavors... Sí, exacte.
Veus, no?, com que... Sí, exacte.
O sigui, a veure,
si tu estàs i comences a tenir companys de pis
i tots et semblen uns imbècils, potser en algun moment de la vida
és possible que s'hagin alineat els astres perquè tots els companys
de pis capullos t'hagin tocat a tu i de manera consecutiva.
És possible? És possible. Si és possible, és probable.
Ja està, ja ho hem dit abans. Exacte, pot ser.
Però...
també és veritat que arriba un moment en què
hi és la navalla d'Ocamp, no?
Escolta, l'explicació més plausible, és la que possiblement sigui,
la més senzilla, la més normal, és que tot el capullo
siguis tu i no que tots els companys de pis consecutius
t'hagin tocat. Llavors, jo crec que aquest senyor,
amb totes respectes, té un punt d'això. Si tens
conflictes públics de tot arreu, igual,
tu, de moment, t'has de mirar al melic i pensar que
potser el problema ets tu. Aquest és el meu resum de Samalman.
Déu-n'hi-do, eh? Veia FocQ que li has dedicat
a fer una bona radiografia.
No ho tinc molt més a portar, no el conec personalment,
més enllà d'haver coincidit a les conferències
de Start Up Riders, que no...
Com a molt, et diré, he estat a la mateixa habitació que ell,
però no ha parlat amb ell ni res.
Igual que he estat a la mateixa habitació que moltes altres.
O sigui, clar, l'habitació darrere, diguem, de l'escenari
de Start Up Grind on passen tots els ponents
i les ponents i se'ls posa el micròfon i tal,
i parles una miqueta menys. Alguns de ells sí que els he conegut
i els he pogut presentar. Samalman no he tingut el gust,
però bé, saps? Vull dir, potser algun any
d'aquests et diria, hòstia, mira, el dia que li dediquem
a Steve Blank, per exemple, va ser curiós, l'any passat
que estava allà, a la conferència de Start Up Grind, estava fent un cafè,
i el tio es va posar a treballar al meu costat i es va deixar el telèfon.
I vaig anar-lo a buscar per tornar-li el telèfon,
se'l va deixar al banc i els vaig tenir el conversament.
Vull dir, històries d'aquestes són guai, per algun dia dir-li, hòstia,
un dia recordarem Steve Blank i diríem, ah, sí, mira, jo
vaig viure aquesta experiència amb ell, és una tonteria, no?
Però tothom tenim aquesta petita fascinació per poder dir,
ah, sí, vaig coincidir amb aquest famós, o igual que quan vaig trobar
el meu ratx un dia a Berlín, fa molts anys,
amb els meus socis,
crec que valdria un vintatge. Però vull dir que poder recordar
aquestes coses, te'n recordes més perquè és una persona famosa
i ja està, però és l'única part interessant de la història,
la resta de la història pot ser una puta merda, sí, es va deixar un telèfon allà,
si te l'haguessis deixat tu, Marc, aquesta història, ni la recordaríem,
però una altra persona normal. Però el fet de poder dir, hòstia,
ha estat a prop d'aquesta persona que gestiona coses
que estan influent, o venen tants llibres,
o ha jugat al Barça, o el que sigui,
la veritat és que jo ho faig ara i encara em fascinen
aquestes coses. Hi ha com una certa fascinació
per haver estat en contacte amb la fama,
no per tenir-la, però per haver estat en contacte
amb la famosa, que era almenys una anècdota, una cosa a explicar.
Però sí que és veritat,
coincideixo amb l'anàlisi
aquest dels companys de pis. Conec gent així,
o he conegut gent així, per sort, és un tipus de gent
que jo he eliminat de la meva vida, perquè si a mi em drenen
anímicament, aquestes persones,
que l'únic que fa és queixar de tothom, que la culpa
sempre és dels altres, que tot està fet malament,
que ells ho farien millor tot,
això té un clar diagnòstic que no ho faré jo,
però són gent que, a més, tu els aconselles
que poden anar a la Goodman, que se'n mirin, que són
carn de Goodman, i diran que no, perquè
tiraran de frases com aquelles que jo cada cop que vaig al metge em troben coses,
per això no hi vaig, o jo no necessito anar al psicòleg,
els psicòlegs són els primers que necessiten anar-hi,
i conyadades d'aquest gènere.
Però no ho sé, jo crec que també hi ha una part,
i sense voler defensar, no seré jo la persona que vagi a defensar un bilionari,
però evidentment, com més escales
en el rànquing de persones més riques del planeta
i més influents i tot això,
tothom et vol sortir a trobar-te
les pessigolles,
arrejada a tu, per lo que sigui, hi ha temes d'enveja,
hi ha temes de...
Oh, un cop vaig passar pel carrer i vaig veure que saltava
un Sàmper Vermell, ets un fill de puta, ets un nazi,
i estàs segurament.
I això em fa de cinxar molt que desapareguin les xarxes socials
i crec que això és una cosa que estem més a prop que mai de veure,
que és aguantar l'opinió dels demés.
Realment és una de les coses
per les quals considero que no s'ha de tenir a fer en la humanitat.
Així com la intel·ligència artificial de singularitat em dona
una certa esperança, també, hi ha coses que me la treuen dia a dia.
Aquesta és una. I es llegeix
molta merda de Samalman,
però igual que d'altres personatges,
d'Hill-on-Mass, de Peter Zil, del que tu vulguis,
al final tenen diversos factors en comú.
Podríem parlar d'això, però...
Jo mai havia tingut una impressió negativa de Samalman,
un tio bastant correcte, de perfil baix,
en el sentit de no parlar massa,
no fer massa declaracions sobre res, i una miqueta bien queda,
però que igual en aquestes esferes també has de ser així.
Després, potser, a les esquenes de tothom...
Va planejar la sal del Capitoli, no tinc ni puta idea,
però sempre m'ha semblat un tio bastant correcte,
i ha semblat que li estan buscant l'espací ballàs a tothom
per alguna cosa, també. És més fàcil que això,
et fas una persona pública.
Anem a fer-lo caure.
Ningú està net, 100%, però jo intueixo
que Samalman tampoc, però no tinc cap tipus
de fonaments. Alguna proposta per al proper
fuck you? No, jo no, però...
El deixem obert.
Però si algun gran
bluff tecnològic, m'explico,
un Elizabeth Holmes, un Sam...
Com es deia? El Bachman Fried, el de FTX.
Aquestes déu-n'hi-do, se li podria dedicar
a algun episodi a aquesta gent. Ah, també podíem buscar
un producte... Què?
Producte Patri, algú d'aquí, que també es mereixi...
Ah, Patri! Vale, Patri.
Jo he entès, la Patri.
Qui és la Patri? Què diu aquest home? Qui és la Patri?
No, no, el producte nacional, eh?
Que a casa també en tenim, no sé, tipus
Núñez i Navarro.
Si saps Núñez, gran emprenedor,
el Núñez i Navarro, si saps Núñez,
que sí, podrien fer algun d'aquests, sí, i comparareu
amb els productes.