I això ja... Això dona, eh? Podríem fer un episodi sobre això.
Algú dia, si vols, ho apuntem i au.
D'això? O sigui, de la gestió de vacances amb equips remots?
Creu-me que et puc treure un episodi bo, eh?
Perquè et juro que alguna cosa sé.
Hem començat a gravar ja o no estem fent aquí la prèvia?
Ah, jo estava gravant des de fa rato ja, però no, no, avui això tallem.
Jo a vegades veig com...
A vegades em fa molta gràcia perquè al principi comencem a gravar...
Ara, si vols, ja podem estar gravant, eh?
Però em fa molta gràcia perquè al principi veig com que hi ha una intro,
igual a vegades de dos, tres, quatre, cinc minuts,
on parlem de coses que no tenen absolutament res a veure
i moltes vegades penso, això què fas?
Ho deixes o ho treus?
I a vegades hi ha coses que són inclús interessants,
fins on es pugui dir que alguna cosa és interessant,
però aquest no és el cas, és igual, sí.
Algun dia parlarem de vacances amb equips remots, si vols.
És part de la màgia, tio.
Jo crec que està bé aquest fals inici de dir...
Bueno, és com... De fet, el Gruber ja ho fa, això també.
Comença l'episodi i estan parlant de qualsevol cosa,
li deuen estar xerrant per allà i diu...
Jo en algun moment li donaré el play o el botó de gravar i ja ho, saps?
I comencem a gravar, però tu i jo ja estarem parlant des de fa minuts.
Suposo que això també et dona una certa dinàmica, no?,
a l'hora d'estar conversant i, no sé, d'un cert ajust
en posar-te a entrar en matèria.
Sí, perquè ja entres exacte, en matèria, ja entres calent,
però, clar, què passa?
Que a vegades el tema que toquen al dia en curs
és tan divers el que es comenta abans que dius...
És que això no hi ha manera de casar-ho, saps?
Llavors ho talles i ja comences allà on sigui.
Però sí, en aquest cas...
Però si el tema de vacances és interessant per a aquest episodi.
És... Eh?
Tu no saps de què parlem.
A veure, dona per a un episodi...
Ho dic perquè és un tema que nosaltres hi tenim tota una política...
No és que sigui molt complexa, però, va, sí, t'hi apunta'l
i li podem dedicar un episodi com gestionar això
perquè tenim molts aprenentatges en aquests 10 anys d'empresa
respecte al tema de vacances.
Jo crec que dona per a un episodi sencer, eh?
I no només dona per a un episodi, sinó que a més és dels mítics
que és molt útil per a molta gent.
Perquè, clar, abans, quin era l'estatus quo?
L'estatus quo tenies 50 treballadors treballant sota un mateix fos horari,
en un mateix país...
Evidentment, no hi havia molta discussió
sobre si el dia 8 de desembre era festiu o no era festiu.
O sigui, era festiu per tothom i punt.
Clar, en el moment en què ara moltes empreses estan començant a obrir
i a incorporar treballadors d'altres països,
inclús a emplear-los fora del territori espanyol,
comences a trobar que estàs celebrant el 4 de juliol,
el Memorial, el Thanksgiving i, no ho sé,
ja l'Arc Àngel de Polònia, que no existeix.
Doncs no ho sé.
Vull dir...
Clar, i a més això ho multipliques per tots els països on tens treballadors,
literalment tindries festa cada dia, perquè, joder,
cada dia és festa a algun lloc del món, no?
Llavors és un tema complex.
Hi ha diferents maneres de proventar-ho i és un tema interessant
que crec que segur que aplica molta gent.
Però avui no parlem d'això, malgrat que demà sigui festa.
Però què parlem avui?
Avui parlem d'un tema que està a la llista
i jo crec que des de fa més temps que com crear música independent.
Sí, i tant.
Que jo el dia que parlem d'aquest em sorprendré,
perquè aquest el vas posar tu com, potser, fa un any,
i està allà aparcat.
Aquest també potser fa un any que està allà
i no l'havíem tocat, però jo crec que hem anat baixant tant a la llista
que arriba a un punt que hem dit, va, vinga, va, anem a parlar una mica d'això.
I de fet, estava pensant, eh, com va entrar això a la llista?
Perquè en realitat, és un tema que m'interessa,
però tampoc m'interessa tantíssim.
Però va aparèixer perquè a vegades
hi ha coses que et criden l'atenció
perquè veus que hi ha gent que no hauria de saber segons quines coses que les sap.
Llavors, això és com canari a la mina que dius alguna cosa no va bé.
Si jo algun dia et vinc a Àlex i et dic,
Àlex, m'he comprat un faldoplon,
que és una nova peça de roba que m'acabo d'inventar, vale?
Déu-n'hi-do, eh, sí, sí, ben parit.
Faldoplon, eh, has vist el nom que t'he tret, que me l'he inventat ara mateix, eh?
Sí, si algun dia al faldoplon arribés a ser alguna cosa,
em donaré crèdit ahir mateix.
Dius, Marc, tu no hauries de saber això.
Tu no hauries de saber res de moda,
perquè ja em veus, o sigui, a dir, avui el meu outfit
és un buff amb maniga curta, entens?
O sigui...
Et falten les crocs, tio.
De quin color són les crocs que portes, Marc, avui?
El meu estàndard de moda?
Sí, realment avui el meu outfit és molt contradictori, vale?
Perquè tampoc tinc a pensar gaire, perquè...
És a dir, tinc tres peces de roba.
Llavors, he dubtat i no ho sé,
m'he creat un lègo una mica estrany, vale?
Però llavors dius, Marc, tu no hauries de saber això.
No sé si quan tu eres jovenet, anaves al cinès,
i hi havia el mític anunci d'abans,
que em feia molta gràcia, crec que t'ho he dit algun cop,
però al principi, per fomentar que la gent no posés els mòbils,
o sigui, amb soroll, durant la pel·lícula,
i hi havia una escena d'una pel·lícula,
i deu com un tio que no pintava res,
i la va mirar allà al mig però en l'escena, no?
I li deia, tu no hauries de ser el protagonista.
Doncs això és el mateix, vale?
O sigui, en el cas de la moda, jo no hauria de ser el protagonista.
Si algun dia jo et vinc i et dic que m'he comprat un faldoplon,
perquè és el nou ítem de moda i me l'he tirat per Shein i tal,
has de veure que el món no funciona bé, vale?
Tot això és un preàmbul llarguíssim i enorme
per dir-te que...
fa un any o així,
molta gent, i quan dic molta,
potser vaig tenir com cinc, sis inputs,
de persones que no haurien d'haver sigut el protagonista,
em van parlar del moviment Fire.
Jo vaig pensar, alguna cosa no funciona bé.
O sigui, si aquesta gent s'està entenent del moviment Fire,
és com l'equivalent que jo vingui a casa
dos trailers de 12 tonelades
amb caixes de Temu i el Shein, saps?
Alguna cosa no funcionava bé.
I vaig pensar que potser era un bon moment
per explicar el que ens referíem
i què parlàvem del moviment Fire,
per si no havia arribat a molta gent,
i donar com aquesta fàbula cautelosa,
per explicar una mica de què es tractava.
Aquest és el gran preàmbul de la introducció de l'episodi.
Què et sembla, això?
Jo pensava que venia per l'episodi de primer d'inversió
on van sortir forts episodis derivats d'allò,
perquè després vam començar a parlar també de cryptos i de no sé què,
i vam apuntar com una sèrie de...
Si t'hi fixes, hem tirat molt de...
Ah, l'episodi de primer d'inversió,
vam dir que és un episodi que sempre surt de manera recurrent.
Per tant, jo crec que venia derivat d'allà i fa més d'un any,
jo diria que fa gairebé dos anys que està a la llista.
Però a mi em sona que probablement el vam apuntar al primer any i tot.
És possible.
De fet, primer d'inversió aquí, Inside Baseball de Focaterra,
va ser el primer episodi, diria, recomanat,
o d'una pregunta que venia de l'audiència,
en aquest cas de l'Adrià, que per cert, vindrà a l'esmorzar.
Oh yeah. Jo tinc molta curiositat del moviment Fire,
més que res perquè no tinc gaire a portar en aquest episodi,
si és en un d'aquests que fotràs tu una xapa mastodòntica,
però ja està bé, perquè jo als últims episodis vinc parlant massa
i també em va bé descansar, que treballo molt,
i soc una persona que es cansa ràpid i se li estan acabant les bateries
i estem a decembre.
Dit això, jo vaig llegir molt del tema,
les meves referències al moviment Fire
venen pel blog de Mr. Money Mustache, saps?
Mític, allà on sigui.
Bueno, és l'inventor, eh?
Jo no sabia ni, tan sols que era l'inventor.
Vaig començar a llegir-lo, al poc temps vaig veure que,
essencialment, el que et venia a dir és
no és tan important el com inverteixes i d'on treus els diners,
sinó que és bàsicament retallar gastos,
i quan vaig veure que ja era una miqueta autoparòdic,
perquè deia que quan se n'anaven de vacances amb la seva família,
doncs el que feien era...
No sé, eren algunes pràctiques bastant absurdes, no les tinc al cap,
però bàsicament tot era com molt cutre, no?
I vaig dir, bueno, és que potser t'estàs fent també una puta de tu mateix
per estalviar una miqueta més,
haver d'anar a preparar tots els àpats del mes,
congelar-los aquests, els altres, deixar-los preparats amb tal,
fer salses que puguis reutilitzar per diferents plats...
No ho sé ja si vull arribar a aquest nivell de complexitat de la vida
per estalviar 20 euros més al mes.
Tot, suposo que tot...
Hi ha un nivell de principi de pareto de què és el que has d'agafar d'això
i aplicar-ho i viuràs bé,
però suposo que també la pobra persona aquesta es quedava sense contingut
i va haver de fer una miqueta d'estirar el xiclet, eh?
Però no ho sé, no tinc molt a portar, així que endavant.
Mr. Money Mustache ja ha dit que és el founder del moviment,
perquè va ser com qui primer va abraçar d'una manera molt pública aquesta idea.
Estic segur que, no ho sé, a l'antiga Roma i a l'edat medieval
ja hi havia gent que va pensar que això era un modus de vida
i com que llavors no tenien un bloc, no van ser coneguts i ningú recorda d'ells.
Però d'alguna manera qui ho va portar a la llum
i va fer que això fos un moviment que transcendís més enllà d'un individu va ser ell.
Per tant, el crèdit és per Mr. Money Mustache. Això, 100%.
Malgrat això, aquest home portava molt temps fent això,
però aquest moviment va tornar a agafar molta força i molta popularitat.
No sé si recordes, durant el Covid, que va haver-hi com aquell moviment als Estats Units
que la gent no volia treballar, com es deia?
El silent quitting.
Que la gent pirava de les feines, saps?
No, tu vols dir the great resignation.
The great resignation, exactament.
Sí, vale, això era, per context, el silent quitting
és quan tu estàs en una gran feina, en una gran corporació
i que, d'alguna manera, vols que et fotin fora, però no vols que et fotin fora.
Aleshores, per passar desapercebut, fent veure que fas feina,
doncs com que dissimules que estàs treballant,
però en realitat ja no estàs fent res d'aprofitar l'empresa.
Per això se li diu un silent quitting perquè és com deixar la feina de manera silenciosa,
a poc a poc, sense que se n'adonin,
però tu et mantens allà perquè el que vols és que t'acabin fotent fora.
I després, the great resignation, és el contrari,
i el moment de la great resignation és quan tothom va deixar les empreses on estaven.
Exacte.
El moviment fire i the great resignation van créixer de la mà,
ben entès, que molta gent volia aquest ideal de
no, ens estem matant aquí davant dels ordinadors,
tots els dies, sentats, les feines són una merda, tal,
simplement volem sortir, anar-nos a una natura, viure la vida i ser tots feliços, convellar.
Llavors, eren dos moviments que retroalimentaven en si mateixos
i va créixer unes quenes de l'altre.
Dit això, no sé si és causa o conseqüència, no en tinc idea,
aquí ve tot plegat.
El moviment fire, que traduït al català seria independència financera, retirar-se aviat, o algo així,
el que promou, i a diferència del que aquí sempre diem que
ningú es va fer ric a base d'estalviar i tenir un salari,
sinó que la riquesa és una distribució i no segueix una distribució normal,
per tant, això ho hem comentat diverses vegades,
en referim a primer d'inversió si algú vol saber més sobre el tema.
El que t'està dient és tot el contrari, no?
Tingues una política extremadament...
Austera.
Austera, rigorosa, sí, exacte, amb les teves despeses i com gestiones els teus diners
i seràs capaç de capitalitzar, anem a dir, un petit tresor
que et servirà per retirar-te aviat i disfrutar de la vida,
llavors, aquí, en el moment que diem això, agafa 30.000 camins, que són,
quin és el significat d'un món on derivem tan ús o ple del treball, viure sense treballar,
és a dir, què vols fer després de no treballar i retirar-te amb 35 anys,
perquè aquí estem parlant de gent que, igual, es retira amb 35, 40, 45 anys,
és a dir, la idea bàsicament és intentar capitalitzar tot el que puguis
en una edat molt precoç i, 35, 40 anys, dius, fire i et retires.
Aquí hi ha punts interessants i em refereixo a que,
potser et venen una promesa que no sé fins a quin punt és del tot certera.
I per què obro aquest meló?
Perquè una de les coses que a mi em sembla interessant d'aquest concepte
és que els diners tenen una funció d'utilitat que no és que sigui decrecient,
però té una forma d'ú, m'explico.
Mil euros no són igual de vàlids quan tu tens 20 anys que quan tu en tens 60.
Llavors sempre hi ha aquesta idea que tu et canviaries posicions per Warren Buffett?
És a dir, tu voldries tenir els, no ho sé, billions que té aquest home,
però sabent que només et queden 10 anys de vida o 5 anys de vida...
O un. A veure, aquest tenc 97 anys, aquest senyor.
Això em refereixo.
Possiblement Warren Buffett em vindria a mi, ajenullat, a dir-me que em vol canviar
per uns 37 anys.
És a dir, per ell, possiblement això seria el millor encara que estigués
amb la conta de bancària a zero.
Per tant, els diners, de nou, tenen una utilitat decrecient
en el sentit que a mesura que et fas molt gran, aquesta utilitat va disminuint.
Per tant, tu tenir un milió d'euros al banc quan tens 87 anys,
segurament hi ha moltes coses que no pots fer.
Segurament en 20 anys t'encantaria anar-te'n de motxillero a Japó
i tirar-te a skydiving, però millor que en 85 anys no ho facis,
perquè potser tenim un susto i ja s'acaba el joc en 85 anys.
Per tant, aquest concepte del moviment intenta maximitzar l'ús dels teus diners
durant una etapa on li pots treure més plaer, diguem.
És a dir, jo crec que hi ha dues funcions que funcionen a la vegada.
És a dir, edat, diners i enjoyment, que seria com gaudir, gaudiment,
si existeix la paraula, de la vida.
El gaudi.
Com?
El gaudi.
Existeix?
Ho he sentit per la ràdio molts cops i ho diuen així.
Em sembla un... Però sí, sí, diria que es diu el gaudi.
O sigui, el nom de gaudí és gaudi?
Pot ser, tio.
M'agrada.
Sigui com sigui, aquesta idea està calant molt en la societat moderna,
sobretot amb el que tu deies, del Great Resignation,
amb molta gent que estava...
Escolta, jo no vull estar treballant fins tan tard...
De nou, això no estem parlant de multimilionaris.
De fet, hi ha una cosa molt divertida, que és el Fatfire,
que és com un paio, un mític criptobrò,
que va comprar 6 bitcoins i fa un Fatfire.
El Fatfire és concepte divertit, però no estem parlant d'això.
Estem parlant de gent que té treballs normals
i que a base de no gastar absolutament res
i ser unes retotes de cloaca a l'hora de controlar la despesa,
que jo estic molt alineat amb el concepte,
han acumulat un capital suficient com per agafar
i no haver de treballar mai més.
Aquí, de nou, és el que dèiem de...
1. Què significa no haver de treballar mai més?
2. Com tu pots comptabilitzar el futur de la teva vida?
És que em sembla tan complex, aquesta idea.
Hi ha mil calculadores de Fire,
però tu no saps què ens gastaràs al curs de la teva vida.
Volia fer aquest episodi per explicar el concepte,
que em sembla curiós si més no i que molta gent ho estigui adoptant,
i que s'hagi tornat una mica mainstream.
Però, per altra banda, volia veure tu
quina era la teva política de Fire a la vida.
Si tu eres dels que et veien currant fins als 70 anys,
mai ho havíem parlat d'això.
O si tu tinguessis l'oportunitat del 50 a dir
que fas Fire, t'agafaries i et faries un Fire guapo.
Doncs no ho sé.
La vida dona moltes voltes.
Segurament si m'ho haguessis preguntat fa cinc anys,
t'hauria dit una cosa.
Fa cinc o set estava amb aquest tema, no?
Amb el tema de veient que collons, tens una empresa que va bé,
tens un bon sou i tens uns dividends a final d'any.
I ja m'havia ficat amb les inversions,
tot i que encara no m'havia construït el portfòli.
Aleshores, segurament ho puc anar reconstruint.
És a dir, tota la meva vida m'havia vist treballant per altres empreses
fins que vaig decidir emprendre.
Però jo mai m'havia vist emprenent.
Per tant, el discurs en aquella època era un
i segurament era el de posar treballes fins que jubilés i ja està.
Tot i que jo tenia molt clar que volia treballar per una empresa de fora,
perquè he donat que tenia idiomes, amb anglès i alemany en el seu moment.
Doncs la meva idea era, va, doncs vinga, vaig a treballar per una empresa de fora
i així cobraré molt, però estant a Barcelona.
Això no es va donar, perquè no vaig acabar trobant la feina que buscava
i vaig agafar empreses d'aquí.
Després ja quan vaig emprendre,
clar, al principi és dur, perquè cobres molt poc
i no pots fer-te moltes projeccions.
Però a la que veus que tens un sou ja més que digne
i que l'empresa està estable i tal, quan passen uns anys dius
calla, que potser em puc retirar amb això.
Nosaltres hem creat una empresa que no és una empresa per vendre,
és una empresa de lifestyle business.
Si fos una empresa per vendre, et podria dir
bueno, doncs jugues el joc una miqueta que fa tothom,
detinc una empresa durant deu anys o algo així,
després la venc i amb allò, depenent de la venda que hagis tingut,
et retires o et semiretires.
Jo crec que és on encaixaria millor si realment no és per ser una venda.
El tipus d'empresa que tinc, el seu, una agència de serveis,
no es ven per molts calés.
Per tant, mai faré una venda per arribar a ser multimilionari.
Vull dir, en els rangs en què estem, si algun dia la venguéssim,
ara potser ens cauria mig quilo per cap, per dir alguna cosa.
Que no és una cosa que et solucioni la vida.
Et soluciona la vida, sí, però no et dona per retirar-te.
Però sí que dius, pedre un temps d'estar semiretirat.
I faig projectets per aquí i per allà, o potser això ho inverteixes,
ja pots viure dels rendiments d'aquests diners si ho inverteixes bé.
Tampoc em veig en aquest escenari.
Per tant, jo quasi que em veig més en l'escenari ara mateix,
seguint treballant durant molts anys amb la meva empresa,
amb la capacitat que sigui, tenir aquest sou estable
i anar cada cop tenint més rendiments de les inversions que faig.
Perquè és una cosa que a poc a poc està començant a donar els seus fruits.
És a dir, he tingut sort amb tres o quatre operacions de bolsa i de criptos,
que aquí ja n'hem parlat, però com a business angel encara he de rebre.
Sé que ara per exemple es estava anant d'empresa al meu portfòliu,
per tant estic content amb això si acaba fructificant,
però els retorns estan molt per sota del que m'hauria donat
haver invertit tota aquesta pasta en un índex.
Per tant, no ho sé, tio, va canviant molt.
Per molt que et facis un plan, jo crec que no estem...
O sigui, que aquest plan tampoc l'has de fer massa aviat a la teva vida,
perquè les circumstàncies canvien molt.
És a dir, tu fas el plan vivint sol en una zona de Barcelona o fora de Barcelona,
però després et mous perquè tens una família i te'n vas a un altre lloc
i allò et canvia, perquè tens un tipus d'espeses diferents,
tens unes obligacions diferents,
potser fas unes vacances d'un altre tipus, o no en fas o el que sigui.
Crec que aquest tipus de privilegi, el de poder fer aquest análisi i aquest plàning,
només el pots fer quan ja tens la vida suficientment aplanada i planificada davant teu.
Si no, si hi ha canvis dràstics, hòstia, crec que ha de costar molt fer aquests plans.
No ho sé, potser m'equivoco, potser també els pots adaptar.
Segurament hi ha gent que tingui aquesta capacitat, jo no la tinc.
Clar, però a mi és el que em sembla curiós, no?
És a dir, al col·lectiu Fire no estem parlant de gent que hagi fotut molts calés,
estem parlant de Penya, que té treballs normals i que es planteja aquesta idea,
que em sembla curiós, però a mi el que em costa potser més,
i això ja és un viaj personal,
és que en un món en el qual derivem tant propòsit o tant significat de l'espai laboral,
i potser això és un problema del marc, no és un problema general,
em costaria molt a mi, per exemple, veure com omplir el temps si no tingués que treballar.
Jo crec que el concepte de semi retirat el podria veure i el podria comprar.
A mi em fa molta gràcia, per exemple, quan vaig estar al Japó,
això és una anècdota estúpida, però que et dona una mica aquesta idea,
al Japó on és una cultura on sí que realment es deriva molt honor
i molt prestigi social de la teva labor i de la teva feina.
Veies gent gran, molt gran per allò general.
De fet, això és una cosa molt interessant perquè jo he estat dues vegades al Japó,
la primera vegada que vaig anar vaig anar sense guia i no entenia que feien aquella gent,
i després la segona vegada que vaig anar, com al cap de deu anys,
algú m'ho explicava i vaig entendre i vaig tancar el cercle.
I és que veies gent gran fent coses molt...
A veure, és que ara et diré estúpides, però vull dir, sense cap tipus de...
Per exemple, a l'entrada d'un pàrquing, un tio fent així amb la mà com dient passi'm, passi'm, o pari, pari.
I era com, tio, però què fas? O sigui, això no és necessari,
no necessito que ningú em digui que passi, passi, ja veig que puc passar, passar.
Doncs resulta que són programes finançats pel govern,
en el qual gent que està jubilada li donen com a aquest tipus de propòsits,
és a dir, com feines que no tenen cap tipus de retorns monetari, diguem,
és a dir, no són remunerades, sinó simplement perquè segueixin mantenint com l'orgull aquest
de tenir-ho com una ocupació i un propòsit dintre de la societat.
I em sembla curiosíssim. I vaig pensar, mira, el moviment Fire a Japó clarament no funcionaria.
O sigui, m'imagino a mi amb un paquetet de Fire i dir, vinga va, 40 anys,
molt bé, Marc, a viure la vida. Au.
Però el dia 1 m'aixecaria i pensaria, oi, què fem, no?
Perquè, clar, també has de pensar que tens com una arítmia molt gran
amb les persones que conviuen amb tu. Perquè, clar, no tothom està jubilat,
per tant, els plans no els pots fer a les 12 del migdia amb ells,
que te'n vagis a jugar golf allà al Terra-Mar, allà a Sitges, i tinguis amics gasellonaris.
Però si no és el cas, és complex, eh?
Mira, jo aquí puc aportar una cosa, però per veu d'experiència d'altra gent,
vull dir, havent conegut gent que sí que és multimilionària,
gràcies a Startup Grind i tot això, que n'hem entrevistat alguns,
diuen que, clar, la seva vida canvia en el sentit que ja no poden fer
el mateix tipus d'activitats amb la gent que...
amb els seus amics de tota la vida.
Perquè diu, clar, és que jo ara de Google després no tinc feina,
o sigui, qualsevol hora o podem viatjar quan vulguem i tal,
i aleshores una miqueta és com que et crees un cercle nou
de gent que està en el teu estat social, o vulguis o no,
pel simple fet de no poder socialitzar ja amb la gent amb la que abans et movies.
No és tot, no és excloent, però suposo que dius,
mira, jo ara vull anar a jugar golf a les 12 del migdia,
no puc anar amb la gent de tota la vida.
Això està acabant creant també aquest grupet de gent retirada
que sí que fas coses quan et vingui de gust.
Com que això no ens aplicarà ni a tu ni a mi, tampoc té molt sentit discutir-ho.
Però sí que és veritat que jo crec que és la típica cosa que tampoc la pots planificar,
el simple fet de pensar, o sigui, què faria?
Clar, és que tu tens clar realment...
Tu fas projeccions dels propers cinc anys, els propers deu, quinze, vint,
o avui estan 25 anys.
Jo, per exemple, cada any faig una cosa que és...
tinc una espècie d'agenda que em compro cada any a Alemanya
que es diu Ein guter Plan.
Crec que n'he parlat això que bàsicament és per fer el jornaling,
per escriure diari al final del dia i està bé.
I bueno, t'ajuda una miqueta a reflexionar, a veure com t'està anant la vida i tot
i fas resum de, hòstia, avui m'he saltat al gimnàs, ahir també...
et fa ser més conscient de les coses que fas.
Però a principi d'any hi ha un exercici que és el de fer les projeccions de l'any
i les projeccions de vida, t'obliga a tornar a fer com si t'ho compressis per primer cop.
Hòstia, quines són les coses que voldràs fer a la vida?
Quines coses vols fer en els propers deu anys?
Quines vols fer a la dècada del...
Jo què sé, tinc una sèrie d'exercicis que has de fer.
Jo cada any els faig i penso, és una acollonada,
però clar, d'alguna manera t'ajuda a endreçar i a posar-li prioritats,
a prioritzar aquestes coses.
Sempre he tingut la llista de coses que vull fer a la vida,
me n'adono que estic a punt d'arribar als 40,
hi ha algunes que ja no podré fer,
perquè són coses que potser has de fer abans dels 20 anys o així.
O jo què sé, són coses que has de fer si vius a l'estranger
o que no involucri una altra persona, que li facis anar a putar.
Si dius, me'n vull anar a viure a Rwanda, saps?
Home, doncs potser consulta-ho amb la teva parella, perquè potser no li va molt bé.
O si tens molt vincle amb la teva família, potser tampoc els hi va gens bé.
Però bueno, en fi, que són coses que tenen un moment a la vida
i que si ja ha passat, doncs ja ha passat
i has d'eliminar aquestes coses de la llista.
I d'altra banda, tens les altres que potser eren molt rellevants en un moment,
quan tenia 18 anys, doncs potser pensava que era interessant,
no ho sé, eh, tio, si viatjar a alguns països, per exemple,
que ara no em criden gens, en el seu moment,
volia haver anat a la Xina, per exemple,
i ara és un país que m'interessa ser-ho, per dir-ho.
Però sí que m'han tingut, per exemple, l'interès en poder veure algun dia
a Nova Zelanda o a Mèxic, són dos països que tinc allà a la llista, i ja està.
Però bueno, no ho sé, això per dir que aquest tipus de planificació, jo no la...
no la faig, i clar, aquí diu que d'aquí dos dies o vinc a l'empresa
o m'atropella un autobús, no? Aleshores, de això que sí que prefereixo
tenir un, pagar per la conveniència, també el discurs del lloguer versus la propietat,
no? Sí, sí, la propietat pot ser més eficient en capital,
moltes coses, perquè si tu compres una cosa, l'amortitzes amb els anys i, per tant,
et surt més a compte, per exemple, ha estat el discurs pel qual jo no m'he comprat
un pis fins ara, però ara sí que estic valorant comprar-ne un, no?
Per què? Perquè sempre durant els 20 i els 30
he preferit tenir la llibertat de poder anar a viure on jo vulgués, no?
I en el seu moment, tot i que més enllà dels anys que vaig passar a Alemanya,
doncs després no he tornat a viure a fora, sí que he fet temporades A, no?
I he pogut deixar el meu pis doncs dos mesos o tres mesos i anar-me'n a San Francisco,
o anar-me'n a Bali, o anar-me'n a no sé on, i poder fer aquestes temporades
a Digital Nomad, o ara, per exemple, ja no tinc un cotxe de propietat,
perquè el tenia quan era més jove i realment el feien servir molt,
per tant necessitava aquest tipus d'eficiència econòmica,
i ara, els quatre caps de setmana, l'any que necessitem un cotxe,
el lloguem i au, no? Surt més car? Sí, clar, perquè pel poc.
Però després no tens aquest manteniment, no tens l'obligació,
no tens els pèrdues associades a tenir una propietat que es va desgastant
i perdent valor i que te n'has de preocupar, no?
O sigui, depèn, sempre has de fer aquest balanç de propietat versus conveniència,
i jo ara estic en la fase aquesta de...
la majoria de coses estic més en fase de conveniència.
No, Alex, si jo diguis zero, clarament planifico no sé quins mitjons
em posaré demà, en el sentit que no, o sigui, planificació zero.
Jo crec que seria molt bé tenir una estratègia de vida,
és la mítica cosa que sempre m'hauria agradat, saps?
Com pensar, dintre de 20 anys m'agradaria estar allà,
perquè llavors tens una espècie de brúixola que et diu
que hi ha una mica les teves decisions. Mai ho he tingut.
Per què? Per el mateix que sempre t'he explicat
que em costa molt encaixillar-me en un lloc.
Com que em costa molt, tampoc sé molt bé on anar,
perquè tant m'agrada anar a A com a B.
Com que no sé si anar a A o a B, el que faig és que jo poso un peu davant de l'altre
i allà on surti, allà és on arribarem.
És una manera molt pobra d'enfrutar-se la vida,
però és la que se m'ha otorgat.
No vull fer aquest tipus de cartes al marc de 60 anys
de voler haver fet això, això i l'altre,
perquè de nou em passa com a tu.
Coses que a vegades em podrien generar molt interès,
les miro ara i penso, no sé exactament molt bé per què feies això.
Saps el teu xat GPT que li dius perquè és una mala idea?
Per mi el meu concepte de és una mala idea és molt més simple.
Jo m'ho apunto en una llista i ho deixo allà.
Llavors hi ha coses que acaben en el curt plàs i en coses que acaben en llarg plàs,
però generalment és aquella llista de la inacció.
Es queda allà i si em segueix picant al cap d'uns mesos,
dic que ho faré, però en general al cap d'uns mesos sempre dic
no sé ni per què ho vas escriure, llavors ho borres.
I el cos d'avorrar-ho és computacionalment molt eficient.
Així que això sol funcionar.
Tu vas mencionar l'Ein guter Plan aquest,
i perdó el meu merda d'alemany, el vas mencionar molt d'hora.
Potser et diria a episodis dos, tres.
Estem parlant d'objectius anuals o alguna història d'aquestes.
És possible, però està les notes, perquè amb això sí que som molt ordenats,
i estan allà per poder-ho buscar i veure on vas mencionar l'Ein guter Plan.
Però tu quan ho fas, després mires els anteriors i deies
hòstia, quines merdes estava escrivint aquí.
No, perquè tinc l'esperança que algun dia això sí que és la típica cosa,
que la tiraré en un large language model i podré conversar amb l'Alex del passat.
La raó per la qual ho deies és perquè al final, com deia,
també hi ha un principi de pareto, hi ha coses que pots controlar,
hi ha coses que no, lligant, tornant al tema central,
que és el de Movement Fire.
Igual que amb el tema d'inversions, hi ha coses que no pots predir,
i la gent que famosament sempre vinc explicant
haver comprat bitcoin la nit abans que caigués de 18.000,
crec que ja estava a 18.000, 6.000, o algo així que va caure,
al febrer del 2018,
allà vaig comprar, això no ho pots predir,
hi ha coses que són més volàtils i tal,
per sort sembla que això és una cosa que està recuperant,
però hi ha coses que són més estables, els índexs fans,
els índexs a capitals, històries i totes aquestes coses.
Tu sí que pots ser una part del teu portfòli que sigui
amb baixa volatilitat, molta predictibilitat, llarg plaç, etc.
i poder fer una sèrie d'inversions.
Jo crec que més el meu Movement Fire vindria per aquí
i diria que amb el temps he aconseguit fer que una part
cada cop més creixent, perquè el fet d'estar en família
fa ser una mica més conservador en aquest sentit,
i t'ajuda a prendre menys riscos,
i transiciones d'invertir en coses de llarg risc
i alta recompensa, coses més llarg plaçistes,
això ha incrementat molt en pes
en la meva cartera d'inversions,
i s'està reduint d'alguna manera
la de l'altra.
El tipus de Startups,
que jo no ho faig mai,
Startups malauradament, en segueixo fent,
cada cop n'hauria de fer menys, però si veiem algun retorn,
segurament retroalimentarà la meva idea que no està anant tan malament
i per tant val la pena fer-ho.
En aquest sentit, crec que és l'única part
en què avui en dia estic alineat amb el Fire,
perquè el control de despeses és complicat.
És complicat quan no t'agrada aquest tema.
Jo trobo que el tema de les finances personals
és una cosa que m'agrada zero,
i hi ha coses que costa més controlar.
De fet, és una cosa que estic delegant
a la sistema virtual que tinc contractat ara des de fa temps,
que és que a partir d'ara tu portes les meves finances personals.
I el report que em feia cada setmana,
que m'ho saltava molt sovint,
que m'agrada molt les despeses, els estats dels diferents comptes,
com estan anant les inversions, etc.
Tenir-ho delegat a una persona que jo li pugui dir
que què tal, com va això, o fica-li 100 euroets més aquí,
o 200 més allà, o ara aquest compte tanca-lo.
No ho sé, saps?
Pensa en com maximitzar-lo.
Ara li donen pasta i una miqueta un gestor de patrimoni.
És l'única cosa en la qual em veig alineat amb Fire.
He intentat fer certes coses com la reducció de despeses,
però és que és complicat.
També hi ha una part que és de caràcter.
Per exemple, jo que vinc d'un background força humil,
et diré que soc molt a usted en moltes coses,
però hi ha coses en què no vull ser a usted.
M'explico.
Quan vaig de vacances, m'agrada que a l'hotel on hi ha gent
que no té cap
és que no hi ha cap problema.
Jo ja he viscut en cases
més exuberants,
i quan estic a vacances vull estar en un lloc
en què estigui bé, que no m'hagi de preocupar.
Els Airbnb ha tingut males experiències
i no m'han deixat xampú en aquest Airbnb.
Els plats no estan nets.
No m'he deixat xampú en aquest Airbnb.
Els plats no estan nets.
No té coses per cuinar.
Si prou Airbnb, vaig a hotels i estic allà a cuerpo de rei.
A mi m'agrada això.
Igual que no m'agrada pagar per estar més còmode en un avió,
per dir-ho, perquè generalment estàs molt poc còmode
en la categoria en què estiguis.
Segueixen un puto avió i les coses que més em molesten
no pots pagar per deixar-les de fer, com el control de seguretat
i les coses que no hi ha d'haver de portar.
Si estàs a l'aeroport i no ve de portar x o i cosa
a les maletes, allà sí que està el bio.
Està el bio amb altres coses, tipus el no comprar,
si no pagar per les assegurances del lloguer de cotxes,
o miro maneres de no haver-ho de fer perquè està inclòs
si ho fas a través de Revolut, per dir-ho.
Això sí que ho miro.
Però no em veig optimitzant la despesa de dir...
Per exemple, el gimnàs també és una cosa que no m'agrada.
Segurament el moviment Fire et diria
buscar el gimnàs més barat o fes-t'ho cas amb un gimnàs a casa,
perquè em sembla que el Mr. Money Mustache tenia un gimnàs a casa.
Sí, molt bé, però això et requereix que tinguis una casa de l'hòstia.
I estàs molt limitat a que has de tenir una sèrie de coses
i que no pots tenir-ho tot.
No, jo prefereixo pagar per la conveniència d'anar a un bon gimnàs
tipus el Metropolitan, que té una zona en què també puc treballar si vull,
que té un bon restaurant per poder-hi fer reunions amb clients,
que tingui un spa... I tot això no ho puc tenir a casa.
Aleshores, aquesta part no l'optimitzaré.
Puc optimitzar certes coses com dir-ho.
Mira, en comptes de pagar per Netflix i no sé què,
tenim una i ja està.
I durant l'any en mirem una. No ho sé, tampoc soc aquest tipus de persona.
A mi, en el meu caràcter, no va això.
Sí que hi ha certes coses en què no m'agrada pagar més el compte
i soc una persona molt poc consumista, en aquest sentit,
però si que ens serveix, en està bé, doncs sí que m'agrada invertir.
M'agrada més invertir en experiències que en propietats, en aquest sentit.
I sé que és una miqueta una merda, perquè és com el cuento
que ens han venut des dels últims anys,
que sembla anticapitalista, anticonsumista,
però en realitat ho és molt més, perquè t'estan dient
no tinguis propietats, que no t'estan donant.
I això és una cosa que no m'agrada.
I això és molt més perquè t'estan dient no tinguis propietats,
sinó que inverteixen experiències, que és el que és important i tal,
perquè així les propietats caiguin en mans d'algú altre.
I que estiguis acostumat a viure en lloguer
i que et puguin exprimir molt més, en cobrar-te més per conveniència,
i tu acabes sent una generació que tingui zero possessions
i que deixarem zero possessions als nostres fills i filles,
no ho sé, jo per això estic una miqueta confós en tot plegat
i el Movement Fire...
Bueno, com a concepte m'agrada en el seu moment,
com a bona persona obsessiva amb les coses que li interessen,
doncs vaig fer una immersió profunda i un focus exagerat
de consumir tot tipus de contingut d'això durant un parell d'anys
i vaig empapar molt, segurament també vaig acabar traient la conclusió
que quina autèntica tonteria.
Em quedo amb les dues coses interessants i la resta és màrquetic.
Com a exercici teòric em sembla una idea, si més no curiosa,
però de fet avui, sincerament, no és que tingués un interès especial
per parlar d'això, simplement que estava a la llista i vam dir
va, traiem-nos-ho de sobre i algun dia també farem el de la música independent.
Però el que em sembla més curiós del Movement Fire
és el que et comentava abans de com els diners tenen certa utilitat
en segons quin moment de la teva vida, no?
És a dir, una de les coses que em sembla positiva
és que si tu, a un xaval, a principi els diners tenen clarament
una utilitat marginal creixent, és a dir, tu al principi, si amb 20 pals,
si a un tio de 20 anys li dones 3 bilions de dòlars,
evidentment pot fer una quantitat de coses que possiblement
una persona amb 85 no els podria fer.
I ara ja em dóna l'atenció que s'ha malinterpretat aquesta idea
del Movement Fire amb una idea extremadament austera i austríaca
de l'estalvi i d'acumular tants diners com sigui possible
quan al final t'ho pares a pensar i ser la persona més rica del cementini
és una estupidesa bastant gran.
Llavors, mira, una cosa molt tonda, no?
És a dir, imagina't que tu, Àlex, dius que tu acumules molts diners
perquè quan et moris ho voldràs donar tot al moviment roquer català,
perquè la gent es pugui comprar guitarres.
És una nova nom per a fita aquesta.
Doncs tu no imagina't que, deu no vulgui, el 2083, et mores
i dones 5 milions d'euros a aquell moviment.
Clar, allà, quan estàs a punt de morir, els diners tenen una utilitat marginal,
no s'ha de creixer, zero, ja no tenen utilitat perquè t'has mort,
o sigui, ja no disfrutes d'aquells diners,
llavors ja no tens disfruter, gaudir d'aquests diners.
Què has de fer? No seria molt més bona idea en aquest sentit
i aquesta és la part que a mi em sembla contraintuitiva i que molt poca gent fa.
D'acord, a lloc de donar 5 milions de pavos al moviment roquer català quan em mori,
no seria més interessant donar 5.000 euros cada any, per dir alguna cosa,
i poder-te implicar en aquest moviment, veure com les teves aportacions
tenen un impacte en la societat mentre estàs viu.
Llavors, aquesta part del moviment Fire em sembla divertida, o almenys curiosa,
interessant, el fet que contemplen que els diners tenen una utilitat diferent
segons la teva edat i el fet que puguis derivar plaer o utilitzar-los
mentre estàs viu. Dit d'una altra manera, l'objectiu d'una a la vida
és morir-se amb zero en el compte corrent o inclús en deutes.
Això és l'hòstia.
Clar, hi ha molta gent que estalvia per estalviar, i no sé fins a quin punt,
estalviar s'ha convertit com en un dogma societari o un propòsit buit en si mateix
que si no tens un plan per gastar-los és bastant estúpid, perquè molta gent,
i després hi ha mítics discurs que et diuen no, perquè si em passa alguna cosa,
la seguretat... Tio, això té un preu.
Tu pots dir, vull una assegurança de salut que em costi...
Tio, m'ho invento, o sigui, 3.000 pavos l'any i quan ets jove pots trobar-ne
inclús per més, que en el moment que em faci mal la ungla el dit petit,
em portin a la Mayo Clinic als Estats Units on em veurà el millor metge.
Aquests seguros existeixen, valen una pasta, però existeixen.
I llavors dius, no cal acumular mig milió d'euros al compte corrent per tenir això.
Pagant 3.000 pavos l'any ja ho tens fet, ja està, i t'oblides, pots gastar amb la resta.
Però crec que se'm va l'interpretar del moviment Fire, i aquí era la reflexió
de fins on podia arribar això, d'una cosa és estalviar per retirar-te aviat
i poder tenir aquest gaudi de la vida, i l'altra és estalviar sense un propòsit
i estalviar per estalviar, que sincerament crec que és un objectiu interessant,
però que possiblement, el que et dic, t'acabes morint sent la persona més rica del cementiri
i no veus com la Fundació de Roc Català ha triomfat gràcies a les teves aportacions.
I de les coses que has dit, m'ha quedat una que m'ha semblat divertida,
és que de totes aquestes coses que t'has apuntat a la llista de coses que voldries fer,
és que a mi, veus, això és una cosa que ho estava pensant i penso,
hòstia, això ara mateix no em verré el cap.
T'ho imagina't, has fet com una llista de totes aquestes coses que voldries fer,
però no has fet mai. Tens el cap al moment en què l'has fet i dius,
a veure, ara ho he fet, saps? No, no. Jo igual, no ho tinc, no ho tinc,
me cago en la puta, és una merda això, és una merda.
O sigui, no sé fins a quin punt... Això és molt frustrant, eh, perquè...
Tu dius, mira, escolta, a mi m'agradaria pixar des del Passo de Mahoma a l'Aneto.
Collons, teoria, sí, sí.
Vaja que et fa il·lusió pujar a l'Aneto i pixar des del Passo de Mahoma.
Que en el moment que ho estàs fent, és que literalment pots portar la llista a la mà i t'aixar-ho, saps?
Com dir, ja ho he fet. El Marc Monguió seria el que aniria amb el mòbil,
amb el Todoist, i ho t'aixaria en el moment.
Però no tinc la sensació d'haver apuntat alguna cosa a la llista i dir,
ara ho he fet, saps? Check. No, mira...
No tinc aquesta sensació. Jo saps què passa? Que durant molts anys
et vaig oblidar que l'havia fet. O sigui, la llista la vaig fer...
Però és igual, encara que no sigui una llista, coses que et facin il·lusió
i que diguis, hòstia, ara ho he fet.
I després de tants anys ho he aconseguit ara. Re!
No, no, clar... Exacte. Em va passar això, saps?
Que jo la llista la vaig fer durant l'Erasmus. Per què?
Perquè em sembla que vaig llegir algun llibre d'aquests... rollo... llibres de Tim Ferriss,
o alguna història d'aquestes, que em va inspirar, posava...
Hòstia, la teva llista de coses que vulguis fer abans de la vida,
abans de morir-te, i treballant elles i tal...
La vaig posar en una nota i allà es va quedar.
I fa no molt, potser fa cinc anys o sis o set,
movent totes les coses, o sigui, mirant algun backup,
la vaig trobar a ser macaca, un 10, saps?
Ho dic, aquí tinc la puta llista, i em vaig adonar que...
Clar, havia canviat molt. Si ara la tinc ara davant dels meus ulls, no?
Però clar, ja vaig poder atreçar dues o tres coses que dic,
ah, mira, ja les he fet, però al seu moment, quan les vaig fer,
no vaig pensar en aquesta llista. A veure, quines són?
Per exemple, una va anar al Festival de Metal,
no, clar, amb 18 anys o així que vaig marxar...
No, 18, marxaria amb 19 anys, no havia anat mai al Festival de Metal encara.
I després vaig dir, hòstia, no només és que he anat a un,
és que he anat a sis o set o deu, saps?
Com vaig t'haig de t'aixecar, ja està.
Però hi ha coses que ja no tenen cap puto sentit,
perquè en el seu moment molaven molt, com per exemple fer un interrail,
ara ja no vull fer un interrail, o per exemple vaig posar que volia anar a Cuba,
ja Cuba és un país que m'interessa una merda, comparat amb altres països
que sí que estan a la llista, no? I jo què sé, hi ha altres coses
que potser ja veig que no seran factibles o que ja em portarà tant de temps fer-les,
per exemple posar peu als set continents o fer la volta al món,
que dic, ara em genera més frustració tenir aquests items,
saber que els tinc allà i que els he de fer,
que no vas esborrar-los, oblidar-me i dir, no vull tenir aquest tipus de coses.
Potser quan ets més jove vols tenir aquestes il·lusions,
perquè no et pesen, perquè tens tanta motivació per fer les coses
que realment et tira endavant i ara a mi aquesta llista em tira enrere, saps?
Em pesa, em frena, aleshores, no ho sé, hi ha coses que probablement ja podria atreçar d'aquí,
bueno, que posar una cançó que ara realment no he fet de cançó al 100%,
que sempre és una cosa que sí que voldria fer,
però esclar, és que de cop i volta, el dia que vaig descobrir aquesta llista,
ja vaig tatchar, per exemple, escriure el llibre, fer-me el tatuatge,
anar al Festival de Metal, fer-me una pàgina web pròpia
i invertir en borsa, pujar a un volcà, viatjar sol,
donar sang i banyar-me en una cascada.
O sigui que vaig tatchar com 15 coses d'un plumaçot, saps?
Però quan les vas tatchar vas dir, uau, les he tatchat,
que bo, és el sobri de la meva vida,
que no vas ni pensar que les havies tatchat.
No, no ho vaig... No, o sigui...
Això és una merda, Àlex, això és una merda.
No, ara sí que és això, saps, Flúdia, si fes alguna cosa aquesta,
si tenia coses tan banals com fer el cubo de Rubik per dir alguna cosa.
Però una cosa que, per exemple, que trobo que és molt original,
que és experimentar 24 hores de sol 24 hores de nit,
una cosa que crec que, joder, que ha de ser una cosa realment que et pesa el cervell,
el dia que ho faci, segurament estaria tan emocionat avallò
que no me'n recordaré de tatchar-ho de la llista, saps?
Quan torni a veure aquesta llista, perquè ho comentem en un altre episodi,
o quan et llences un llibre que tens en la llista també,
però que no l'has agafat perquè... perquè...
perquè el vols llegir, sinó que ho portaries,
t'has llegit un llibre i de cop i volta veus que estava en aquesta llista i dius,
oh, que bé, el puc tatchar, saps? Favolós.
Però tu jugues a tatchar amb volum, o sigui, clar, és una merda tatchar amb retrospectiva,
és molt poc emocionant, perquè vas a la llista i dius,
ah, mira, això heu fet, això heu fet, això heu fet...
En canvi, de l'altra manera, és mega emocionant si és en el moment,
perquè dius, buah, estic tatchant això a la llista,
però en canvi, simplement, deixes passar 20 anys i quan tornes
fas una tatchada així en bulk i a la ta-ta-ta-ta-ta, comença a tatchar.
Vaja merda de vida que tenim, tio.
A tot això, tu has fet alguna cosa del plan, Fai?
Perquè hem parlat molt de la teoria, però a la pràctica, tu has fet algo del pal...
I jo me'n recordo, en el seu moment, de les coses que vaig extreure, que vaig dir que són útils,
i que vaig fer en el seu moment, però ja no tinc, para o para bé,
és la de, doncs, un compte com d'Estalvi, en el que tens tots els diners que necessitaràs,
en el seu moment vaig dir, bueno, vaig fer els càlculs, jo què necessito per passar un any,
si ara partís la feina i tots els meus ingressos de la nit al dia,
doncs jo vaig calcular que n'és de 20.000 euros, perquè igual això ho vaig fer fa 10 anys,
per dir alguna cosa, doncs tenir aquest compte i tenir-lo allà.
En el seu moment no vaig fer i ara ja no el tinc, ja t'ho dic.
O invertir tant en això i que les despeses, per exemple,
fer el càlcul aquell que el lloguer no pot passar de més del 30%, em sembla que era,
dels teus ingressos i els gastos recurrents no poden ser més d'un altre x%, etcètera, etcètera.
Jo aquest càlcul, recordo haver-ho fet, avui en dia ja no ho tinc, està completament descontrolat,
però sé que a la mesura possible tornaré a fer alguna cosa així,
però per mi és com, és un percentatge molt petit de les coses que diu tot aquest moviment,
o de tot el contingut que generava el Mr. Money Mustache,
i que em quedo amb això, però dir hòstia,
avui en dia haig d'atregar-me aquest tipus de contingut i aquest tipus de moviment
per quedar-te amb dues idees molt senzilles.
Tu vas fer alguna cosa d'això o retens alguna cosa?
Saps aquesta persona que t'he explicat abans que ho estalvia tot, sense cap propòsit,
perquè sap que seguirà treballant sempre i que l'únic objectiu que té la vida
és com estalviar tot el que ingressa,
però malgrat es morirà amb molts diners al compte corrent.
Que he desqualificat, he dit que és un imbècil i que és l'única cosa que no s'ha de fer,
bàsicament és el que jo faig, llavors és bastant estúpid.
És a dir, jo predico unes idees però després faig unes altres.
Aquí estem, Àlex.
Com podríem traduir el movement fire?
Al català es podria en lligar amb foc a terra o no?
Fire a terra o què? Seria el títol de l'episodi, no?