Ara sí, ara ja estem en directe. Jo tinc que
mirar exactament, és que a mi això em té una
mica inquiet, no sé on mirar. O sigui, tu no
et puc mirar, entens? És curiós perquè estem
a segons l'un al costat de l'altre, tu tens
una càmera i jo tinc una altra. Estem en directe,
eh? Sí, estem en directe. Mira, jo avui he fet
un exercici que és el de posar -me el primer
episodio de Foc a Terra del podcast, perquè
dic... anem a parlar de què és el que hem après
amb tot aquest temps. I em sorprèn molt que el
primer episodi va passar exactament el mateix.
Portàvem dos minuts i mig... O sigui, t'he de
mirar, eh? No ho sé. És incòmode. Portàvem dos
minuts i mig parlant de coses, de si l'estànding
d'Esqui, no sé quines merdes, i de cop i volta
jo dic, però Marc, això forma part de l'episodi?
Estem gravant? Avui ha passat exactament el mateix,
avui que fem 150 episodis. Tu t'ho estàs passant
bé ara mateix, oi? Sí, tu estàs mega nerviós.
Súper nerviós. Súper, o sigui... Estàs molt incòmode,
tio, se't nota. No, és que... No, vull portar
una història, aquí, o sigui, real, perquè no
sé si heu vist el meme alguna vegada, que hi
surten com dues noies, que una està amb el telèfon
a la mà, estan a casa, no volen sortir de festa,
i les dues li fa molt pal, però no es volen trucar
per dir -li que no volen cansar l'un o l'altre.
Doncs jo vaig llegir malament aquest impuls,
i ahir ella em va dir, tu creus que això és una
bona idea? I jo li vaig dir, clarament no és
una bona idea, no hem de fer aquest set -up,
això de gravar en directe, em sembla molt mala
idea, crec que no ho hauríem de fer, cancelem,
sí, segur. I em diu, no, no, em vas dir, si és
una bona idea, hi era una altra cosa. I jo vaig
dir, vale, molt bé, acabes d'aixecar les teves
cartes i clarament a ell li sembla que és divertidíssim
això i a mi m'estàs fotent una putada del flipa.
Però està bé, està bé, estic bé, estic bé. Per
mi això sí com... Saps com quan tens una pedra
a la sabata? La de la meva setmana és aquesta.
Sortiré... Mira, Marc, d'aquí només en podem
treure coses positives. Una és tenir un públic
fantàstic que ens acompanya, molt fidel. No són
les 30 persones, perquè al final l'estudi és
aquest, tot i que ens podíem permetre el més
gran, però per temes de disponibilitat no estava.
Segon, portem 150 episodis de foc a terra, el
qual és una cosa molt remarcable. i jo porto
alguns aprenentatges, que és una miqueta el tema
de parlar avui aquí. I l'altre és... Hi ha un
concepte en el món de l'emprenedoria, que és
el de si no estàs avergonyit pel teu producte,
quan llences, que l'estàs llançant massa tard.
Dit famosament per Reid Hoffman, el fundador
de LinkedIn, i és aquí... Tio, moltes vegades,
si no et llences, i tu ja ho saps, si no et llences,
no fas coses. Si ens perdem en la... en la paràlisi
de l'anàlisi, en el... Hòstia, no, espera, que
això hauríem de pensar una miqueta millor, espera,
que anem a fer un de prova, anem a fer un guió,
anem a fer uns dissenys. No acaba sortint mai.
Hauríem fet aquest episodi per Pasqua del 2026.
Sí o no? No, si fos per mi no l'hauríem fet.
No, si fos per tu no, perquè tu no surts de casa.
És que el meu endgame és estar a una cova als
Pirineus tancat sense tenir aquests tipus de
compromisos. Jo no vaig estar fabricat per fer
aquestes coses. Si et sembla, anem a fer una
miqueta de repàs. Jo el que voldria fer és tenir
un tema del dia, perquè avui la gent m'ha preguntat,
el públic m'ha dit, escolta, de què parleu avui?
Ho sabeu? perquè, clar, tenim el meme, que no
ho sabem, no? Ho sabem, és això, el tema, no?
No te l'he canviat, l'última hora. Quin és
el tema? El que hem après, no? Si no... Exacte.
Te'l podria trollejar, perquè han passat moltes
coses aquesta setmana. Des del fundador de WordPress,
sangrant pel nas, en una entrevista, i tot el
meltdown aquest que està succeint al voltant
de WordPress, que s'està... Hi ha tota aquesta
disputa amb el tema de l'open source i WordPress
i la guerra amb WP Engine i tot això. Quin tema
em fa mandra, a mi, eh? Bueno, fa mandra. La
gent que li sangra el nas al mig de l'entrevista
sempre fa... És un tema incòmode, per tant, podem
obviar -lo. Sí, aquell home, sí. El presentador
del... És que em va passar un curt, que és molt
divertit, que li comença a sangrar el nas al
noi, i és molt incòmode, perquè jo estava superincòmode
i no l'estava entrevistant. I veia la cara del
tio que s'estava adonant que, evidentment, li
estava sangrant el nas i... I no feia absolutament
res. Jo pensava, però Déu meu, fill meu, però
digue -li alguna cosa, pobre. I estava més nerviós
jo que ell. Però aquest tema no m'entra, eh?
El de la WordPress no m'entra. Hi ha un altre
tema que, com que no sé si has seguit les notícies,
però avui ha hagut un bombazo que ha deixat Startup
Grind. Què dius, tio? Hòstia puta, Marc, tio.
Joder, tio, com m'has dit, no sé si l'has sentit,
si ha hagut un bombazo, pensava que anaves a
dir que passava a Israel o alguna merda d'aquestes.
No, no, t'ho dic en seriu. Jo no m'he d'acostumar.
Bueno, has de fer una miqueta d'equilibri. Celebrem
o estem de dol? Bueno, jo crec que celebrem.
Celebrem. Sí, són deu anys... Però és un moment
de canvi. Dol relatiu, crec que el dol ja estava
fet, de deixar un projecte tan personal com és
Startup Grind, però sí, ho he anunciat avui perquè
hi havia molta gent a qui li havia de comunicar,
un d'ells era el Jordi, que portàvem dues setmanes
intentant veure'ns perquè li volia dir en persona.
I fins ahir al final vaig dir, et truco, perquè
t'he de dir alguna cosa, perquè ja no puc esperar
més. I un parell de persones més, i ahir els
vaig trucar, els vaig explicar, i vaig dir, mira,
ja demà ja ho envio. Perquè, sí, bueno, un exercici
de responsabilitat. També hi ha gent que està
esperant que hi hagi esdeveniments, saber què
passa i tot això. I si ho he anunciat aquest
matí, la veritat que, francament, emocionat amb
l'esllavissada de missatges d'agraïment i tot,
que m'han arribat. Però no és el tema d'avui.
que no era el meu missatge, l'agraïment. Jo
encara estic esperant, me'l pots enviar, no
passa res, però això és en directe, per tant,
aquí no hi ha edició, no hi ha trampes, aquí
no fem allò de llançar -nos al futur, de dir,
bueno, això sortirà tal dia, o compartim un episodi
en dos, que és com, recordes el que vam dir la
setmana passada, i en realitat és fa cinc minuts?
Avui és rigorós directe, o sigui que també té
una miqueta de repte en aquest sentit. per qui
no ho sàpiga, per audiència, perquè hi haurà
gent que ve de l'hort, hi ha tres persones connectades
a l'streaming, no, set ara, però hi haurà gent
que ens escoltarà el dilluns. Al dilluns diran,
hòstia, què collons ha passat, que és un episodi
diferent, que aquí l'Àlex i el Marc es xafen,
no sé quines altres coses sortiran, hi haurà
menys edició, hi haurà la mateixa, no sé, a nivell
d'edició, això que et suposa a tu. Espero que
neixi menys, per tant, aquest cap de setmana
lliuro, no tinc feina, gràcies. Però sí que és
veritat que és un episodi molt especial en el
sentit de dir... Estem de celebració. Fa... desembre
de 2021 vam començar amb això. Jo crec que quan
vam començar les primeres... la primera conversa
que vam tenir va ser pel... Si ens hi fiquem,
ens hi fiquem. No ens hi ficarem per dos o tres
episodis. Jo vull algú que busqui per un any.
Bé, de moment anem canvi dels tres. I també...
No, fixa't com... Què capritxós era el d'estir,
o sigui, com petites decisions es prostenen com
un impacte brutal. Tu recordes què havia de ser
això? Això del 150? No, foc a terra. No me'n
recordo. La continuació de Safareig. Ah, bueno,
sí. I va ser perquè el Ramon, que, a veure, molt
maco, però té molt ego, no va voler. I això ens
va portar a fer -ne un dels altres. Va vetar
que no fes això. Sí, més o menys. No m'ho has
dit, això? És primícia. Sí, pot ser que sí que
és primícia. És que per evitar conflicte, a vegades,
tu gestiones les situacions una mica així, per
dret i per esquerra, saps? Segurament, sí. El
Marc i el Ramon tenien un podcast, que es deia
Safareig, i jo l'escoltava molt efusivament, probablement
era l'única persona que us comentava els episodis.
Feia una miqueta com el Noel ens fa nosaltres
en foc a terra, que és la persona que ens escriu
un e -mail després de cada episodi. i fa la parrafada
i tot això, jo més o menys feia el mateix amb
el Marc. I quan m'enxapa Safareig, que m'agradava
molt, vaig dir, hòstia, tio, no ho deixeu, perquè
m'agrada molt, i parlant, parlant, va arribar
un punt que vaig dir, jo, si vols, m'apunto
a fer -ho amb tu. Semblava una bona idea. I avui
em dius en primícia, en directe, que hi havia
Beto. Sí, via Beto. Bé, jo ho entenc. Era el
seu projecte. Va dir, escolta, tanca -ho i fes
una cosa nova. Jo ho entenc. No, no. Comprensible,
comprensible. Està bé, està bé. En el seu dia
potser ho va gestionar una mica més políticament.
Vaig dir, escolta, crec que potser seria bona
idea. Fem un projecte nou, el tanquem i el deixem.
Però sí, va ser ella qui ho va fer. A mi em semblava
bona idea seguir -lo. Bé... del tema del podcast
en si, per entrar una miqueta en meta, sé que
m'agradaria parlar de coses que hagis après
en aquests tres anys de foc a terra. Perquè avui,
també potser en primícia, crec que és el primer
episodi que jo m'he preparat i tu no. Exacte.
Jo he fet un guió al Google Drive, que crec que
n'hi has entrat. He entrat. Has entrat, va.
Sí, he entrat i l'he llegit. No has deixat petjada.
No, potser estic per allà dalt. No el tens obert,
perquè tu no tens pestanyes obertes. Correcte.
Vols saber com t'ho entenc jo ara mateix? Et
diré perquè m'ha donat tranquil·litat. M'ha
donat molta tranquil·litat perquè me l'he llegit,
jo els he llegit que posaves lo de WordPress
i he pensat, oh, quina mandra fer això. I he
vist que bàsicament això ho has fet amb ChatGPT.
Està bé, eh? Està bé. Però he pensat, si féssim
això, seria un desastre d'episodi. I això m
'ha donat pau, perquè he pensat, mira, estàs
lluny de ser reemplaçat, perquè això té personalitat.
I el que t'ha dit aquí és com agrair a l'audiència,
fer reflexionar sobre els moments que has estat
en el podcast. I pensar, quina merda, això ho
podria dir qualsevol. En realitat, si ho he fet
per xat GPT, ha estat perquè és com la típica
cosa que dius, ajuda a passar del 0 a l'1. És
un episodi que tindrem vídeo. Però t'has quedat
a l'1, eh? Tindrem públic. Sí, exacte. No he
anat més enllà, eh? Oh, no. Et diuen coses? Aquest
és el que em diuen coses. Aquest és el que em
puc treure? Vale, perfecte. Se'm va estar callant
tota l'estona. És l'episodi en directe. Tenim
en streaming. Tenim seguidors de, probablement,
no de tot el món, però de tota Catalunya, s'hi
escolten, no? I dic, fem venir gent aquí. Potser
millor que alguna cosa... Unes protocols. A casa,
tu i jo estem allà, i que si vinc, si pam, i
si de vegades arriba un paquet d'Amazon, doncs
pares i espera, no, continua parlant. O se m
'ha desconnectat internet perquè s'ha passat
diversos cops a casa meva. Ah, això ho odio.
Mira, això ho odio. No, com que em facis això,
ho odio. És que a vegades això m'ho faig, és
horrible. O sigui, el que fa és que... O sigui,
jo estic parlant, llavors parlo, i ell m'està
mirant. Però llavors li passa alguna cosa. I
se'n va a buscar algú. I se'n va! I clar, llavors
jo segueixo parlant, però jo sé que no puc parar.
Perquè llavors, si està... perquè no puc parar,
vull dir, tinc una línia argumental, però jo
vull el seu feedback visual, vull que em digui
alguna cosa, no? Però se'n va. I llavors dic,
i quan tornaràs? Llavors, clar, he d'allargar
artificialment el que estic dient fins que torni,
perquè sé que fins que no torni no em contestarà,
perquè té el micro allà davant. Llavors, clar,
a vegades penso, és que ja no tens res més que
dir, però he de seguir parlant, perquè, si no,
el pobre noi, allò es queda sense res. Llavors,
ara no m'ho pots fer. I què passa quan algú
dels dos es cau, que, clar, dius, l'acord que
tenim és, tu segueix parlant, i, clar, veus...
que t'has desconnectat i tot això, i d'alguna
volta, pantalla negra del Marc, t'has quedat
tu sol, m'he quedat jo sol a la plataforma que
ens va regravar, i clar, és bastant graciós el
veure de dir, jo parlant allà, fent veure que
està el Marc, el Marc no hi és, però jo allargant
la meva pontificació, i bé, a veure, espero que
això sigui interessant per l'audiència, ja saps
que jo no tinc problema en seguir parlant, però
clar, això avui no ho podem fer, avui no pot
haver -hi tall, no pot haver -hi no sé què, amb
la qual cosa dic, anem a preparar una cosa. I
com que la meva ment, tan neurodivergent, arriba
a un punt en què dius, hòstia... Jo tinc síndrome
de lienzo en blanco. És el de... Tinc aquí, això
està en blanc, no sé què fer. ChatGPT em serveix
molt per dir que no hi ha lienzo en blanco. Jo
començo sempre des de l'1. Perquè qualsevol
cosa li dic, espera, he de fer això, dona'm un
algo. I a partir d'aquella base, he eliminat
molt el procés de començar un projecte. I llavors
he dit, bueno, és veritat, l'esquelet que ens
ha generat no l'estem fent, ja t'ho dic jo.
Però a mi m'ha anat bé també per deixar les
meves notes aquí. Podies marcar el tema de WordPress,
la notícia del dia, tot això. Jo m'he apuntat
coses, si vols, podem començar per aquí, de les
coses que jo he après del podcast en aquests
tres anys i mig, i si tu vols anar apuntant alguna
cosa, perquè com que no t'ho has preparat, estàs
fent d'Àlex. Però n'he après, n'he après,
també, de coses. Vols disparar tu, primer? Sí,
jo tinc una, si vols. Tinc vàries, però... Comença.
Ai, quins nervis. Mira, la primera és que...
es fa molt difícil... És a dir, és un podcast
molt asimètric, en dos nivells. Primer, o sigui,
perquè... Això és com tenir un producte que te
'n fa servir la teva tieta com un enginyer de
la NASA. És a dir, tenim una audiència que és
molt variopinta. Des de... Per què? Perquè és
molt complicat entendre la base sobre la qual
parlar. Hi ha gent que t'escolta simplement
perquè li vol quedar -se amb la canterera de
la tecnologia, però no es queda ni amb la meitat
de les coses que diem. A mi m'han dit que li
agrada molt la teva veu, força gent, eh? Déu
meu. I que t'escolten per això. Pues no sabrà
l'èxit que tinc, eh, xato? Però és cert, no?
Això es fa molt diferent. I, per altra banda,
tenim un pote que té molta personalitat, és a
dir, que està destinat a no tenir molta audiència,
d'acord? És a dir, va bé, cony, Déu -n'hi -do
els humors que tenim, però vull dir... Està destinat
a no créixer molt. Llavors, per què et deia això?
Perquè al principi, si t'has fixat, i no si
t'has escoltat el primer episodi... T'he sorprès,
eh? Està bé, està bé, sí. El de la cervesa, eh?
Winter... Aquesta, sí. És que no sé el nom de
la cervesa, perquè ja saps que no són les meves
coses. Doncs, per què t'està dient això? El
del nivell. Sí, el del nivell, exacte. Perquè
es fa molt difícil, a vegades... El podcast era
molt didàctic, ens preparàvem molt les coses,
hi havia una temàtica... Jo abans mai entrava
en el micro i deia de què parlàvem avui. No,
no, ja sabia de què parlaria. Si a més m'ho
portava, bueno, si ets tu, que no sabia de què
parlaríem. I us donia claríssim de què parlaríem.
Ara no, ara és un desordre anàrquic brutal i
he anat com trobant la d'això. Abans no fèiem
bromes, no fèiem bromes, abans, eh? No. Jo no
soc bromista, jo no faig gràcia, però vull dir,
a vegades, no ho sé, tu fas bromes d'aquestes.
Estàvem continguts, és una de les coses que he
trobat jo. El nivell és veritat. El nivell és
un problema que jo m'he trobat també amb els
establiments de Startup Grind o del podcast.
No pots fer content a tothom. El nivell l'has
de posar tu. I aleshores crec que hi ha problema
de la gent que sigui, si et segueix o no, i ja
triaran. Hi ha una selecció natural de potser
és massa tècnic per mi, potser és massa generalista,
potser és massa específic, o aquest tema ja no
m'interessa tant, o no m'agrada el to de la
gent. Al final el que et compren és que siguis
tu mateix. Com més tu mateix ets, menys de masses
ets. Com més bien queda, és probable que tinguis
una audiència més bèstia. Tu vas estar content
amb aquesta decisió. Jo estic bé amb el que estem.
Podríem portar -ho una miqueta més arregladet.
Una de les coses que trobo és que ens hem deixat
anar molt. Tu particularment. En quin sentit?
Perquè jo pensava que si algun dia arribaria
alguna denúncia, arribaria per mi. però he estat
escoltant episodis antics i dic, hòstia, Marc,
Déu -n'hi -do, les clatellades que fots, i dic,
però denúncia? No, de denúncia, no arribarà a
una denúncia, però jo pensava que el políticament
incorrecte, una miqueta més gamberro, més àcid,
un àcid seria jo, però també Déu -n'hi -do,
eh? Vull dir que t'has deixat anar moltes coses,
d'acord? Una altra cosa que porto a puntar,
que crec que és molt interessant per la gent
que ens escolti, que és per... que ho hem passat
molt per sobre, però és el tema de la constància.
O sigui, 150 episodis cada setmana, no hem parat
mai. Dic -ho amb els 10 anys que he fet jo d'Startupgrind
més rere més. Sembla una tonteria, però hi ha
un factor que és el factor de trencar la cadena.
Qui faci Duolingo ho coneix, que és com si trenques
la cadena, ho abandones per sempre. Aleshores,
jo sé de bona gana de coses d'aquestes que he
fet, que he trencat una cadena molt llarga i
després hi ha efecte rebote. Ho perds completament.
Sí o sí, a qualsevol cost, nosaltres ens hem
imposat el... Hem de gravar, encara que sigui
5 o 6 episodis per avançat, per no trencar la
cadena, en vacances, bueno, això, Setmana Santa,
Nadal, etcètera, o si jo tinc un viatge a San
Francisco i tal, crec que això és una cosa que
realment ajuda molt. Per què? Perquè amb altres
iniciatives que tinc no ho faig i després em
pago les conseqüències. Con lo qual, crec que
és una cosa que està molt bé. Una altra cosa
que he apuntat, que crec que també és força rellevant,
que és, es nota que no és el nostre primer podcast.
Per què? perquè tu escolta el primer podcast
d'una persona, el primer episodi, els primers
5, els primers 10, és una autèntica merda. No
hi ha per on menjar -ho, allò. De fet, els primers
episodis de podcast de MarsBased que vaig fer
jo eren un cagarro, no només perquè no estava
acostumat a la interacció per Zoom amb la gent,
sinó perquè l'edició la feia jo. Llavors, l
'edició vaig retallar massa, no sabia els filtres
on ficar -los, vull dir, de preintel·ligència
artificial, amb la qual cosa eren les meves limitacions,
però en el de Foc a Terra, que m'estàs escoltant
des del primer episodi, tot i que se sentia respirar,
que he notat que fins a certs episodis es sentia
respirar i respirem molt fort. És que són coses
molt interessants de dir. Tenim opinions fortes.
L'àudio està molt bé. Llavors, clar, això ja
es nota que tu ja tenies aprenentatge previ i
que d'alguna manera tenim també dinàmiques de
gent que ja ha estat en un podcast abans. Ajuda
que tingui més popularitat des del principi.
A nivell d'edició sí, però s'ha de saber parlar,
també. I, per exemple, a tu se't dóna millor
comunicar que jo. O sigui, es nota. Jo no estic
d'acord. Tu ets més didàctic, tu ets més lineal,
ets més de profe, què pot explicar, bàsicament.
Per què? Perquè tens els tecnicismes, la memòria,
les dades, sempre allà, i jo soc divagador. Jo
sóc de donar -li voltes i acabo arribant. O sigui,
jo per arribar de Barcelona a Lleida passo per
Helsinki, però acabo arribant, d'acord? Tu no,
tu vas directe i saps exactament en quina marxa
has d'anar a cada revolt. I això em porta al
meu segon aprenentatge, que és... Jo no tinc
molta experiència amorosa, per tant, no puc convertir
molts en consells de parella, però sí que crec
que en lloc d'aquell dit que diuen que polos
opuestos se atraen, el fa bo. És a dir, mai ningú
ha après res d'una persona que és igual que
ell. En aquest cas, és important. Tu estàs aprenent
coses positives de mi, m'estàs dient. No només
això, t'estic dient. T'estic dient, sense afant
que sona gaire romàntic, t'estic dient que això
no funcionaria si aquí hi hagués un altre jo.
No sé si m'explico. O sigui, és el llinc i el
llanc, una miqueta. Una mica, sí. No poden haver
-hi dues persones més diferents a Barcelona que
tu i jo, jo crec. Home, no. Sí, som diferents
tots, sí. No, però això està bé, dona un cert
contrast. Sí, molt. Estic d'acord. El que sí
que no, tu, és que, clar... és quan gravem tu
i jo, que ens xafem bastant, avui no ho estem
fent gaire, jo crec que és perquè estem guardant
més distàncies i tot això, però clar, un dels
reptes que hi ha amb el podcast, ens xafem cada
dos per tres, i llavors el Marc, doncs, s'ha
de fotre la matada del segle, editant en postproducció,
xafaran les pistes, ja aquí, ui, espera, que
aquest ha arribat, no, l'Àlex ha xafat, perquè
sempre sóc jo qui xafa, i traient -ho tot, i
queda supernet, però clar, vull dir, avui en
directe sortirà com sortir. Però és diferent,
perquè ara ja veus quan parla un, quan parla
l'altre, de l'altra manera, sempre fer -ho
online, és complicat. Això és una d'aquelles
coses que encara haurem d'aprendre. Una altra
cosa que crec que és molt interessant també de
podcast, que jo he après, ja sigui de Foc a Terra
o d'altres podcast, que és el de millores graduals.
Com ja vam començar nosaltres amb el de llancem
-hi a veure què passa. De fet, el primer episodi,
el cabró en va començar a gravar. que jo no ho
sabia, i per això els dos minuts 38 d'allò de
Marc, però estem gravant, i això forma part de
l'episodi, i és un moment molt incòmode trobar
-te que tot allò que havies dit estava no només
sent gravat, sinó que està porai, i està flotant
a les zones. Sí que crec que hem fet una cosa
bona, que ha estat la del cada X episodis anar
aplicant petites millores, perquè vam començar
amb el disseny bàsic que teníem, per exemple,
però no teníem els títols. Després vam dir, hòstia,
espera, i si li posem les... La intro, la cortineta
aquesta del foc cremant. Sembla que no, però
va donar un toc. És bastant reconeixible, s'ha
convertit una miqueta en meme del podcast. Les
referències als esmorzars de Forquilla. Després
ja començava a fer les caràtules generades amb
intel·ligència artificial. Transcripcions, altres
mogudes que ens dona rss .com, que és on tenim
allotjat el podcast. Aquestes petites coses,
fetes de cop, xocarien molt. Però si les vaig
fent... una a una, espaiades en el temps, dona
una certa sensació de progrés. Jo, l'estratègia
que tinc amb el podcast de MarsBased sempre va
ser com un a cada episodi de millorar una petita
cosa, encara que sigui les cortinetes, canviar
-les de color, una respecte a l'altra, o ara
vull aprendre com funciona aquest filtre, ara
vull fer no sé què, ara li afegiré els subtítols,
els capítols, etcètera. Jo crec que és una cosa
que també hem anat fent. que recomano a la gent
que estigui començant a fer podcast i que vulgui
aprendre d'aquesta masterclass de podcast que
estem fent ara mateix, doncs que ho facin. Sí,
t'ho compro. Sempre t'ho compro. Jo t'ho compro
tot. No, està bé, però potser això és una il·lusió
que ens diem que ho fem, però ho fem menys del
que hauríem de fer, crec. És a dir, ho hem iterat
molt poc, el producte en si. El vídeo no te'l
compraré mai. No estic d'acord amb el vídeo.
Explico perquè no m'interessa el vídeo. Intentaré
posar -ho ben clar. Amb una conversa entre dues
persones, un suport de vídeo... El que aporta
visualment respecte a l'àudio és molt poc. És
a dir, l'increment és molt poc. De tu veure
'l visualment, a tu veure'l, escoltar -lo, si
un cop vas caminant pel carrer. En canvi, el
que requereixes de la persona per consumir aquella
peça audiovisual és enorme. Perquè vulguis, estàs
dient que ja no pot ser una activitat semidistreta,
perquè ha de tenir el jutge allà, per tant, si
vol tallar patates mentre ho està fent, no pot,
perquè es talla del dit. Pot que has gravat tu
tallant patates. No, quan es pot dir escoltat.
Què li demanes a la gent a l'hora de consumir
-lo? La teva proposta de valor és... Tens una
cosa amb un... És a dir, tens un àudio. Aquesta
és la teva proposta de valor. I tu amb aquest
àudio pots anar pel carrer, pots fer mil coses,
pots estar planxant, pots estar cuinant o pots
estar fent el que vulguis mentre ho estàs escoltant.
En canvi, si tinc una peça de vídeo, m'estàs
dient que els teus ulls no estan clavats allà.
Per tant, requereixo tota la teva atenció. Però
el que li estàs donant tampoc és gaire més bo.
Llavors, jo mirar, mirar... Tio, miro, no sé,
Leonardo DiCaprio. Però a mi i a tu no, saps?
Llavors, aquest és el meu punt del vídeo. Per
això sóc tan antivídeo, eh? O sigui, haurien
de tirar suport visual, tipus... Clar, cosa que
et requeriria... O sigui, cosa que et requeriria
preparar -t'ho molt, portar molt ben fet el
suport visual, perquè realment hauries de donar
alguna cosa més de valor pel que li està requerint
a la persona que ho està consumint. No sé si
he intentat fer el meu punt prou clar, eh? Sí.
I tens tota la raó del món. Jo també pensava,
per què estem fent això en vídeo? No en tinc
ni idea. Simplement vam pensar que seria una
bona idea. No, no, vas pensar que seria una bona
idea. Em va agradar socialitzar les meves idees.
Sí, sí, sí. Jo encara penso que és mala, eh?
M'estàs convencent, eh? Però hi ha un component
que tu no estàs tenint en compte aquí, que és
el component públic. Vull la veritat, però sí
que m'he imaginat molt més públic. perquè d
'aquí un mes anem al festival, no me'n recordo
com es diu, i ara estic quedant malament, però
a un festival de gensís, a l'Hospitalet, que
ens han convidat a fer un podcast en directe.
I allà hi haurà una sala tota plena de penya,
de fet, serem els pollavelles del festival, i
tu i jo haurem de parlar, haurem de fer el show
en directe. Una altra cosa, que no sé com cancel·lar
-te, i no sé com dir -te que no estaré a Barcelona,
o sigui, perquè... De fet... De fet, tinc un
missatge de l'Àlex que diu, escolta, no passa
res, vull dir, si tu no vols venir, mira't si
et va bé el calendari i em dius si no et va bé
venir, perquè si aquell dia no estàs a Barcelona,
jo ho faria jo amb MarsBased. Llavors no li
vaig contestar, jo, aquest missatge, perquè me
'l vaig guardar. Jo encara estic mirant el calendari,
si realment puc o no. Jo, en el meu camp, sé
que no puc, i llavors t'ho contestaré dins d
'uns dies, diré, escolta, que vaig a mirar i
el calendari, el 9 de novembre, no puc, impossible,
no estic a barna. Aquí tenim el problema d'haver
dit que sí a massa espais. És com el teorema
aquest que quan ens comprometem una cosa, com
més lluny està en el temps, més mandra et farà
aquella cosa. Si tu compromets una cosa avui
o demà, no hi ha temps de generar el síndrome,
com es diu, el remordiment del comprador. En
canvi, si és una cosa que és d'aquí un mes,
aniràs acumulant el dedo de merda, merda, merda.
Per què m'he compromès això? Imagina't si ja
comences el mes... I ja estàs tenint el remordiment.
Imagina't el que sents el dia abans. El dia abans
tens ganes de penjar -te a la cortina del bany.
I ens ho passarem molt bé. Fins aquí les coses
superficials del que jo he après, que crec que
pot aplicar a qualsevol persona que estigui començant
un podcast. Increments graduals, millores, el
tema de l'àudio, el tema de com editar l'àudio
i fer servir certes eines. Hi ha temes una miqueta
més totxos. A veure si ens dona temps de tocar
-ne algun, perquè també volem deixar espai a
preguntes, i també tenim alguna pregunta del
xat. Què és? Per exemple, tu no et passes marc
perquè tu no surts de casa, però a mi m'han
parat pel carrer. Hi ha vegades, tu ets l'Àlex
de Foc a Terra, ei, saps? I tan tranquil, no passa
res. No m'han demanat autògrafs ni fotos, però
sí que hi ha allò de dir, hòstia, és curiós que
no tenim imatge, però la gent ens reconeix. Per
què? Perquè ens reconeix per la veu. i dir, hòstia,
he passat el metro, he passat l'altre dia caminant
pel parc del Guinardó. Tu ets l'Àlex de Foc a Terra?
Hòstia, saps? A mi, si m'ho diguessin, diria
que no. Clarament diria que no soc. Vostè què
diu? El tema de... M'havia apuntat aquí com
a keyword. No és fama, però hi ha una cosa que
dius... Al final és un cert reconeixement. Posa
els números sobre la taula, o sigui, més o menys.
Ara, a dia d'avui, cada episodi, ja et dic,
la gent que l'està escoltant, aprox unes 1 .000
descàrregues per episodi. Que és poc, amb números
d'internet. Clar, però dintre del sector tecnològic
de persones, que s'estimen 30 .000 persones,
vol dir que una de cada 30 ens escolta. Exacte.
Però clar, comptant si treus els èxpats, que
són... Si treus tota aquesta gent, si diem que
són 8 .000 persones les que estan al sector tecnològic
de Catalunya, vol dir que una de cada vuit ens
està escoltant. Per tant, és fàcil que ens reconeguin.
El teu mercat és petit. Hi ha un altre concepte
profund que a mi encara no em molesta, però sé
que al meu cervell em donarà molt per sac amb
això, que és l'asimetria de la familiaritat.
Saps què vol dir això? A veure, desenvolupa.
Que és com... La persona que ens està escoltant
ens coneix molt bé si ja porta 150 episodis,
però nosaltres no coneixem res. Relacions parasocials.
Es diu així? Sí, senyor. Hòstia puta, Marc. No,
no, no, no, no, no. Per motius varis, eh? No
ho sé, perquè a vegades algú t'escriu i jo soc
molt de acabar sempre i a mi ja m'agrada. A
mi m'ho ou, eh? És a dir, 5 és el meu llindar
superior de tolerància de grup, o sigui, més
de 5 ja no. És una cosa que jo estic nerviós,
com ara estic nerviós. Per què t'estava dient
això? Ah, sí, parlo de les relacions parasocials.
Em sorprenia molt com et venien i et deien no,
és que a l'episodi tal vas dir tal cosa o tu
que fas tal cosa. Com ho saps, cabron? I jo penso,
clar, és que ho has dit. Llavors això és curiós.
Hi ha dues coses. Una és això, que arriba un
punt en què dius... Estan completant les converses
amb tu abans que tu puguis fer -ho. No, sí, perquè
jo en realitat... Ah, sí, això ja ho vas dir
a l'episod. Això ja ho sé pel teu blog. Resulta
incòmode. És una cosa amb la qual segurament
he d'aprendre a conviure. Però resulta incòmode
perquè dintre del meu cervell, més o menys estructurat,
tu t'esperes que les interaccions de diàleg
amb una persona siguin... Un seri intercanvi.
Depèn, si és la típica persona que no escolta
res i que ja veus que l'únic que fa és parlar,
que és un monòleg, d'aquests no els comptem,
però quan tu estàs parlant amb algú, que aquella
persona ja acabi les frases per tu i sàpiga el
que vas a dir, és incòmode, perquè et fa pensar,
i què més deuen saber que jo ara no estic tenint
en compte? I el segon punt, que encara el trobo
més fotut, que a mi m'ha passat en podcast que
jo escolto i que he escoltat fins a la sacietat.
Em va passar... per exemple, el podcast de Machine
Head, igual em vaig consumir els 300 o 400 episodis
que va fer el tio. Arriba un punt en què no només
tens com una certa dependència d'aquell podcast,
dir, hòstia, necessito sentir -lo més, sinó que
estàs jutjant constantment aquella persona per,
hòstia, ara he dit això... generalment jo estava
molt d'acord amb tot el que deia a nivell polític,
social, el que sigui, no? Hi havia coses en les
que no, idea. Hòstia, tio, com has pogut dir
això? Jo pensant, dic, no, tio, si no ve que
em queies, per què has dit això ara, saps? I
ja estàs jutjant aquesta persona per un episodi
de podcast sense tenir tot el context i tal.
I quanta gent no estarà fent això ara amb nosaltres?
Per què? Per alguna fotuda de pota que... És
un altre tema d'aquests profuns que a mi em
genera cert... Bueno, em remou una miqueta per
dins. Després, síndrome de l'impostor. No sé
si tu n'has tingut, amb el podcast. Ai, ho visc
amb ells, però se prova en mi, eh? Ben millor,
on vaig. Tens estratègies per...? No, però és
que a mi ja em nota que estic nerviós. Tu estàs
nerviós encara. Sí, és que no m'agrada, és que
no m'agrada, això. Això del vídeo és una mala
idea, eh? Quan m'han dit que aquella era la
meva càmera, ja m'han posat més nerviós, encara.
Sí que m'està gravant a mi tot el rato. Mira
-la, l'està observant, tio. Mirant tot el rato.
És que... No, això sí que és veritat, però no
el de l'impostor. Torno al punt d'abans, que
és important. O sigui, quan tu idolatres una
persona, en cap moment dic que ningú els idolatri,
quan jo idolatro gent, però l'has d'idolatrar
com en totes les seves conseqüències. O sigui,
ningú és perfecte. Llavors, a vegades, quan et
trobes amb els teus ídols, jo estic segur que
hi ha molta gent que sempre penso... Amb qui
faries com el teu últim, no sé, el teu últim
sopar? 5 persones, a qui posaries? Jo ho penso
moltes vegades, això, a vegades les vaig canviant.
Home, evidentment, sempre posaria la meva família,
però aquest el fas primer. T'estic imaginant
els Playmobils a casa. Ai, a mi això m'agrada,
m'agrada. Jo no els mouria, saps? I penso, no,
a vegades ho penso, hòstia, com sortiria? Pots
un sopar amb tal, tal, tal i qual, no? Ells hi
poden estar vius o morts, no? Vull dir, pots
invocar Thomas Edison, el pots portar, si vols.
Això és divertit, a mi em flipa aquesta idea.
Llavors... Sempre em penso que si els posés allà
et decepcionarien. Perquè és gent de carn i ossos,
saps? Llavors... O la combinatòria no és molt
bona. Com? No, no, jo fotria les combinatòries
a l'hòstia. Sí, home, sí, però vull dir que,
a veure... Estàs posant una persona del segle
XVIII en una bojandia que potser no s'entendria.
Al·lucinaria, eh? Sí, sí. L'explotaria el cor,
bàsicament. Seria divertit, això, eh? Bueno,
síndrome d'impostor, el que deia. Jo almenys
en foc a terra no l'estic tenint, crec que és
un dels primers projectes amb els que no tinc
síndrome de l'impostor, però és una cosa amb
la qual he hagut d'aprendre a viure constantment.
Tinc un parell de mètodes per aprendre a conviure
amb el síndrome d'impostor. Un és acceptar que
si tens síndrome d'impostor és que estàs fent
alguna cosa. Per tant, això valida el teu progrés
i valida que estàs anant... És una cosa que m
'està funcionant. Si tinc aquest síndrome és
perquè estic fent coses bones. Després també
és parlar -ho. Parlar -ho perquè qui més qui
menys, o amb tothom que ho he parlat, tothom
ha acceptat. No, jo també el tinc. Potser no
ho diuen públicament, o alguns sí que ho diuen
públicament, però quan t'adones que dius, hòstia,
si tothom amb qui parles té síndrome d'impostor,
vol dir que és una cosa que és inherent humana
i que no és una cosa tan teva. O sigui que ja
només externalitzar -ho ja està tot bé. I després,
clar, quan reps el feedback, que generalment...
I l'altra cosa és que si reps feedback que generalment
és bo, bé, ajuda a subventrar -ho una miqueta.
Suposo que si tens certa fama i tot el feedback
que reps és dolentíssim, el síndrome de l'impostor
se't retroalimenta, perquè et diuen, hòstia,
perquè jo estic tenint aquesta fama, si el feedback
que rebo és una merda i el meu producte és un
cagarro. Aleshores, aquí hi ha alguna cosa que
no quadra. Si veus que, més o menys, tens una
cosa amb uns valors o que tu estàs entregat i
creus que estàs fent el bé... Estàs millorant,
no sé si està millorant molt la vida de les persones
en foc a terra, però potser aconseguirem que
algú estigui una miqueta menys sol. Jo sí que
almenys t'he tret de casa avui. Amb això em
sento bastant tranquil. Sí, ha estat bé. Si no,
no hauria sortit. És un producte d'entreteniment,
al final. Jo ho penso, és un producte d'entreteniment.
Al final tu vols sentir veus familiars. A mi
em passa. Jo escolto programes simplement per
escoltar a vegades la veu dels hosts. Això et
passa amb el John Gruber a tu. Tu l'escoltes
per la veu. Sí, perquè amb el contingut m'importa
bastant una merda. Però és un podcast que dius...
Em fa companyia. Quan surt és com... Hòstia,
que bé, surti del podcast del Gruber. No m'importa
res del que parlen, perquè generalment és tres
hores d'Apple. I és com... Bueno, no em compraré
jo les ulleres, o el nou iPad mini, no sé què,
no en tinc ni idea, però són converses molt amenes.
És un podcast que realment és... És un molt bon
entrevistador, però el síndrome aquest de l'impostor...
Mira, igual que parlàvem l'altre dia dels falsos
positius al Paleolític, saps?, que et costaven
la mort, llavors, el síndrome nipustió és el
mateix. Al final, abans, si tenies 300 tios mirant
-te, dius, és que ara estàs a punt de palmar
-la. Ara no, saps?, ara pots estar segur, però
encara tens com el lizard brain aquest que t
'està dient, tens 300 tios mirant -te, estàs
a punt de morir, saps? I què me'n dius quan
la gent t'envia whatsapps, o feedback dels episodis,
ja per qualsevol canal? o sigui, per WhatsApp,
per e -mail, o converses de feina que estàs tenint.
Jo, a vegades, tenim algun client amb els veïns
que estem a la reunió i diuen, ah, per cert,
l'últim episodi de Foc a Terra, sí, no estic
d'acord amb això que heu dit, tal, no sé què.
Està guai, però no sé si pertany a aquesta reunió
i, d'alguna manera, és curiós com es creuen
aquestes coses. Tu com portes allò que t'escrivim
al WhatsApp, que et donin el feedback de l'episodi,
perquè, també, cada cop és més, ho has de gestionar,
som gent educada, ens agrada contestar. Si no
és nota de veu, jo contesto. Si no és nota de
veu de més de 20 segons, tu contestes. Vull dir,
a vegades menys de 20 segons. Jo, notes de veu
de menys de 20 segons... Ni 20 segons ni res.
Notes de veu fora d'entorns professionals no
es contesten. Això és... Però ara ja he ficat
la línia, eh? En entorns professionals, sí? Sí.
Marc, tio... Què ha passat? A veure, jo puc entendre
que en un entorn professional hi hagi una persona
que tingui alguna cosa important que dir -te
o vulgui buidar informació en el seu cervell
i ho posi en una nota de veu. Ok, mira, ho puc
entendre. I ho escoltaré, perquè estem en un
entorn professional i estem intentant tirar un
projecte endavant. Llavors, això ho puc entendre.
En un entorn personal, que a mi és una nota de
veu, és com que em tires un moc a la cara. No
és la manera. No és la manera. Però professional,
si no, la línia està definida. I gent que te
'l passa de l'entorn professional al personal?
Clar, és que tu el WhatsApp el fas servir igual.
No, indistintament, però... No, no, no. On marques
la línia? Jo tinc amics amb els que poden ser
o clients meus... Àlex, per què passa això? No
ho sé, no en tinc ni idea, però s'ha mogut el
C3PO aquí que tenim. La gent que dius, hòstia,
sí, ha estat client meu en algun moment, però
ara, jo què sé, o és un amic que és un client...
o viceversa, i que dius, vale, ara m'escriu,
però m'està demanant alguna feina, però a la
vegada no... Hòstia. Vale, no, vale, no. Ficaré
un pas intermig. No te sabeu que s'envien per
un canal professional, és a dir, Slack, per exemple,
s'escolten, vale? S'escolten. No te sabeu que
venen d'una persona, d'un entorn personal,
diguem d'una segona corona o tercera corona,
d'acord? O sigui, en una òrbita allunyana, per
un canal personal... No s'escolten, literalment
no s'escolten. No hi ha excepció a la norma.
Però no s'escolten i no reben resposta. I el
que està en un àrea gris, és a dir, algú que
pot ser professional personal i amb una nota
de veu li dic, escolta, m'ho pots escriure,
sisplau? Però no l'escolto. I la teva família
no t'envia notes de veu? No, home, no, per favor!
No, home, no. No tens de veu una família nova,
no. Ai, perfecte. Escolta, tenim alguna pregunta
ja? Vull dir... Podríem donar peu a les preguntes?
No sé si hi ha alguna cosa que tu vulguis comentar.
Tinc por d'una cosa. He entrat a YouTube un
moment, perquè tu m'has dit això al directe,
i hi ha un noi que ens escriu comentaris dolents.
Sí! Ho anava a comentar. Hi ha un noi que fa
un mes va dir... No, no, és boníssim. Hem de
parlar també d'això. Però hi ha un noi que fa
un mes va dir... Me apunto para practicar mi
valenciano, saps? I fa dos o tres dies ja va
dir... Vaja mierda, ja podeu xapar el canal,
o algo así. O ferrat esta basura, saps? Però
és que jo no entenc per què escriu això a la
gent. Perquè no ho entén, estava esperant que
parlés en valencià, estem parlant català, clarament
no és la mateixa llengua, no ens deu entendre.
i deu pensar, bueno, m'han enganyat, clickbait,
saps? No m'agraden aquests comentaris, no entenc
per què. És com els d'Apple, teníem uns que
van posar -nos una estrella Apple, perquè com
que teníem un programa de subscripció, que si
pagaves un cèntim cada 10 milions d'anys o alguna
cosa així, et teníem contingut especial, i només
n'hem fet un o dos. Primer, ho tenim, parlem
present, i això és justificat. Aquell comentari
és correcte. Aquell és correcte. I tot i així,
ens va donar quatre estrelles, diu, us donaria
cinc, però teniu això. Exacte. Em sembla que
potser sí que n'hi havia un que... No, però
és un comentari que està ben argumentat, no?
Però aquest no, aquest, tio. És igual que una
nota de veu, aquest. Exacte. L'esplendor del
Valencià aquest m'ha fet molta gràcia. I em
fa gràcia que l'hagis vist. Ens pregunten Jordi
Espinoza. El coneixes? El conec. Diu que et demana
autògrafs a l'OFI. Diu que el viv a Casa Ametller.
Casa Ametller. Tenim algun pla per recuperar el
patrocini o no? És un patrocini que no tornarà
mai. No hem fet res dolent, tampoc. No, no hem
fet res dolent. Però vam estar molt a prop, eh?
Això és història, és cert. Vam estar molt a prop
de Casa Ametller. A mi em feia especial il·lusió.
Però, clar, no vam concretar res. No vam concretar
res. Tampoc teníem la proposta clara. Vull dir
que també és allò d'anar a buscar un partnership
sense saber... Ni què volem, ni què ens han de
donar. Vam estar tan a prop que ens donessin
vales com de 250 pavos al mes per anar a comprar.
No, no, és que vam estar tan a prop que quan
li vaig dir a ma mare, no s'ho creia, la pobra.
Em deia, com has deixat passar això? I em deia,
home, que és igual, són 50 euros, Roder. És un
patrocini, un partnership, que vam cuinar a mesura
que ja l'havíem començat a dir. Hòstia, estem
parlant amb Casa Ametller, no era la intenció,
però estem parlant amb ells. Bueno, anem a veure
què. I fins al cap de dues reunions, però exactament
què volem d'ells? Vull dir, pasta, sí, ens podien
donar pasta, però tampoc... Per què la farem
servir, la pasta, saps? I després, l'altre que
era, i si ens deixen al restaurant per fer una
esmorzar de forquilla allà i després grava l
'episodi, què t'hauria estat l'hòstia? Sí,
sí. Era complicadíssim. Era difícil, logísticament
era difícil, sí. El Xavi demana subtítols en
valencià, sisplau. Això no ho tindrem. Ai, que
divertit que estiguis fent els comentaris. Sí,
exacte. Estaria bé si hi hagués més gent, però
ara ja... Mira, puc dir una cosa a part d'això?
A mi em falta una cosa. De sempre, històricament.
Crec que el producte que tenim està bé, però
és massa unidireccional. A mi m'agradaria...
És a dir, mira, per la gent que fem els esmorzals
a Forquilla tenim una cadena de mails. que inevitablement
algun dia, que passarà, es convertirà en molt,
el meu pesar, en un grup de WhatsApp. Hi ha set
persones. Passarà. Com ara hi ha vint i pico.
No, no tantes, tio. No, no n'hi ha. Les mates,
xato, el xole... No n'hi ha tantes. Ja et dic
jo que n'hi ha vint i pico. Jo els compto, hi
ha vint i pico persones. Llavors, això es convertirà
en un grup de WhatsApp aviat. M'agradaria tenir
un canal d'aquests per entendre què vol la gent.
És una cosa que no tenim. A vegades obrim el
micro i diem... No tenim... Un dels reptes del
podcast és això, que no coneixes la teva audiència.
No tenim ni una llista de correu. Avui fem estímul
en directe. La poca gent que s'ha apuntat jo
crec que s'ha apuntat perquè ho he posat per
Instagram. Pel meu Instagram, perquè tampoc en
tenim. Si tingués una llista de correu, és veritat
que podríem fer alguna cosa d'aquestes. Això
és una cosa que trobo a faltar. Perquè el Patreon
ja el tenim descartat. Totalment descartat. Passem
al públic. Qui vol fer alguna paraula? Sí? Jordi,
potser... Sembla que un baixó. Estàs encès? Parla
ja, no? Suposo que sí. Primer de tot, felicitats
pels 150 episodis. Digues -ho tu, no? Jo em dic
Jordi. Tu no estàs segur que això és una funda
perquè no faci soroll? Jo pensava que era en
plan foc a terra. Jo ho he pensat quan ho has
aixecat, però llavors li he donat una segona
pensada i he dit no, això és perquè no piqui
contra qui no faci soroll. Jo pensava que ho
havíeu portat vosaltres expressament perquè feia...
Les vostres ments van molt ràpid, eh? Jo veia
allò i... No sé, saps? Em sembla el cap d'aquells
dels trolls que teníem als anys 90, aquelles
joguines que eren amb els cabells de colors de
punta. Es simulava el foc, no? Sí, no ens preparem
els episodis, ens prepararem això. Déu -n'hi
-do, tu també. Vinga. Jo, en aquests 150 episodis,
el que volia era anar una mica a l'inici i preguntar
-vos com us vau conèixer. Hòstia, bona pregunta,
eh? Tu te'n recordes, Marc? Sí, perfectament.
O sigui... No recordo el primer moment que et
vaig donar la mà, és a dir, el primer moment
que vas aparèixer, però sí que et recordo com
va quadrar tot plegat. Jo estic intentant recordar...
Encara no fa deu anys. Ser el context, perquè
era a MarsBased, vam començar a parlar amb Ironhack,
que és on estava el Marc, que feia aquests bootcamps
de desenvolupadors, i com que Ironhack s'estudiava
a Ruby, i nosaltres vèiem Ruby... Vam anar a
donar algunes xerrades. Em sembla que vaig donar
la primera keynote del campus de Barcelona. El
Xavi també va anar allà i teníem algun... I també
anàvem a veure si podíem fitxar. Però potser
fitxar una miqueta... Sí, ja estàvem buscant
el nostre primer desenvolupador. I vau fitxar.
Vam fitxar una miqueta més tard, sis mesos després,
pel Nadal del 2000... O sigui, passat el Nadal
del 2014. Va ser l'Oriol el primer o el Xavi?
No, el Xavi. Però és això. però al principi hi
havia l'altre col·lega, que també es deia Xavi,
el que estava d'Ironhack, i tu vas venir després,
diguem. Exacte. Però encara al MOP, eh? Encara
al MOP, sí, sí, correcte. Jo tinc molts records,
tinc les fotos d'aquell dia, i no hi ha vídeo,
però sí que... M'imagina't si fa temps d'això,
que les presentacions jo les feia en prezi, te
'n recordes, en prezi? Aquelles presentacions
jo m'ho veia així, uau, que era superpsicodèlic,
doncs era això. Doncs sí, sí, i des d'aleshores,
doncs bueno... Crec que et vaig veure fins i
tot beure birra quan encara bevies. Encara bevia
birra, llavors. Clar, és que com que en servia
tanta, tio... Exacte. En teníem moltes, no sabíem
què fer -ne. Bueno, a Ironhack et diuen... ¿Pots
venir a donar una xerrada o no sé què? No podem
pagar, però donarem birra. Bé, s'accepta. Estic
d'acord que el meu personatge ha evolucionat
una mica. Ha evolucionat una miqueta. Sí, ha
evolucionat una mica. Els canvis de look, de
Marc amb el cabell superllarg, Marc rapat al
zero, Marc cabell superllarg... No, però potser
llavors abans sí que em deixava veure quan era
fosc. Encara sortia més, tancava més jo el campus...
Ara no, ara ja estic més a prop de la cova del
Pirineu. I, bé, des d'aleshores, no? Des dels
anys que va estar el Marc Ironhack, que no sé
si devia sortir rotllo 2016, 2017... i nosaltres
vam continuar col·laborant amb Ironhack fins
al 18 o el 19 que vam deixar de fer Rubi i el
Marc, doncs mira, no em cau tan malament i per
això estem aquí. No, però ens hem anat seguint
veient, eh, per això. Sí, sí, això sí. I recordo
les converses de quan vam gestar el del foc a
terra, jo estava a Grècia. que era el juliol
del 2021. Has trucat per telèfon a pujar a una
pujada, tio. És veritat, te'n recordes d'una
pujada molt dura, eh? Bueno, vam parlar com una
hora. Estava a la pujada i vaig tornar. A més,
em sembla que era quan jo havia pillat el Covid.
No, quan m'havia vacunat del Covid, que jo estava
convalescent. Ja se't cau la vacuna a una illa
on hi havia escorpins. Era bastant l'hòstia.
Però, bueno... Ui, tenim cinc minuts, o sigui
que si hi ha algú més... Ens estem enredant,
tio, aquí. Quin és un tema que heu pensat mil
vegades de fer en un podcast? però que encara
no l'heu fet. Per què la gent de corporate no
vol fer start -ups? El tinc aquí. Tinc una llista
que te la podria acabar demà. A veure si la dius
de memòria. No, no, no, no va ser de memòria,
però aquesta és que està aquí sempre. Eines per
publicar música independent. Moviment Fire. Moviment
Fire, aquest el vull fer jo. És recent. Merdes
que pots aprendre en cinc minuts i són útils.
El vull fer jo, també. Però mai em deixen. Exacte.
Aquests són els tres temes que estan sempre allà.
Alguns ens els hem petat, val? però, bueno, vull
dir que hi ha hagut temes que han anat sortint,
desapareixent, i tenim la llista d'episodis,
però no la seguim gaire, vull dir, perquè alguns
d'aquests és, bueno, ens el guardem, me'n recordo
que molts d'aquests vam dir, ens el guardem
per l'estiu, perquè a l'estiu, com que no hi
ha tant notícies, busquem temes una miqueta més...
No sé què van fer, ni un episodi dels que havíem
reservat. És un lloc de tranquil·litat per saber
que sempre tindrem alguna cosa a dir, però en
realitat mai ho farem. Si et fixes, la majoria
d'ells... Mira, el dels 5 minuts, ChatGPT t
'ho dirà millor que jo. Sí, exacte. El de per
què la gent vol fer start -ups, el de corporate,
l'hem tocat per dret i per esquerra amb 34 .000.
Sí, també tens raó. El de la música independent
el vas posar tu fa com un any. I no saps ni del
que volies parlar, ja. No, sí, però ja se m'ha
oblidat, perquè ja fa dos anys que no publico
música, per tant, ja se m'ha oblidat, segurament
està caducat. El moviment FIRE, el Financial
Independence Retire Early. Jo soc molt fan d
'aquest. Avui ja no ens donarà temps. Una altra
pregunta. Micro. Mai ens havien fet preguntes.
Quins nervis. Ens han enviat preguntes per WhatsApp
i per... Sí, però en directe. En directe, ja.
Va sobre temes igual. Hi ha algun tema sensible?
que no heu tocat perquè és massa sensible. Uh!
Que vosaltres toqueu... Alguna cosa de gòcipe,
potser, que no es pugui dir. Tema massa sensible.
Sí, sí, jo crec que sí. A veure, temes massa
sensibles que podries parlar, temes de... Coses
de gòssip, tio, coses de gòssip que sabem i no
es poden dir. Sí, exacte, o sigui, temes privats,
de gent que dius... Que podríem fer un serial
d'episodi i no el fem. Sí, exacte, de rotllo
de, bueno, aquesta start -up se sap que van desfalcar
pasta, però que no ho pots dir perquè tampoc
ets... i no tens les proves, et compromets molt
amb aquest tipus de coses. A més, jo no sé guardar
secrets. A mi les coses no me les han de dir,
però jo no sé guardar secrets. I prefereixo no
saber -ho. Quan m'ho diuen, a vegades em foten
una putada. Perquè a mi m'agrada compartir les
coses. Llavors és una merda. A mi m'agradaria,
però no sé fins a quin punt, això també és un
canal de denúncia. Sí, m'agradaria fer -ho,
però ja saps que entres una miqueta en allò de
litigis i jutjats i no sé què. A mi particularment
no m'interessa. En algun altre moment de la
meva vida sí que m'interessarà. Però ara no.
En algun altre moment sí que diré, ara sí, faig
una cresta, pinto de color verd i alé, saps?
I a començar a rajar de la gent en públic. De
moment és apuntar coses i... No has vist LA Confidential,
no, la pel·li? No. És que no has vist cap puta
pel·li, tio. És igual. És igual, hi ha un tio
que es dedica a això i no acaba bé. No, no, ja
et dic, segur que hi ha altres temes. Alguna
altra? Sí? Jo volia saber una mica, abans comentàveu
el tema que la gent escolta podcast pelant patates,
i a mi m'ha entrat la curiositat de saber vosaltres,
quan escolteu podcast, què esteu fent. Uh, que
bona! Jo faig de tot, literalment. Però generalment
el moment del gimnàs és el meu moment de podcast.
O caminant entre reunions. Però puc estar fent
qualsevol altra cosa. Cuinar, puc estar endreçant
la casa, puc estar treballant, inclús. Segons
quin podcast i segons quina tasca, no es puc
fer escoltar un podcast. Però bueno, tinc el
cervell una miqueta d'aquests com el dels peixos,
no? T'apaguen una part i es tornen els ulls
oberts. T'ho posaré més fàcil, perquè si agafem
la part exclusiva acabarem abans. T'explicaré
el que no faig mentre no escolto res. El que
faig mentre no escolto res, perquè la resta del
temps ho estic fent. No escolto podcast quan
treballo, quan faig esport. Si condueixo, sí,
perquè sí. És a dir, només en aquests aspectes.
I quan estic amb algú, òbviament. En la resta
d'estona, sempre escolto. Qualsevol activitat
considerada semidistreta és a dir que l'àmbit
pot estar en dos llocs diferents sempre. Pinta
el que tu vulguis. Jo què sé, menjant i no hi
ha ningú a la taula. Perquè si hi ha algú a la
taula, evidentment... Has de parlar, saps? Has
de dir -li alguna cosa. O almenys que sigui algú
com tu. Que els dos podíeu tenir cadascun el
seu podcast. No, però jo ho veig, per exemple.
Hi ha parelles, tio, que... A mi això em fa molta
llàstima. Hi ha parelles, tio, que estan sopant
i estan mirant el mòbil els dos. A mi això em
fa llàstima. I et penso, xato, per això has escoltat
un podcast. A menys aprofita, no? Però, clar,
no. Sempre ho penso, però no és el cas, d'acord?
Però jo què sé, cuinar... A mi m'agrada molt
que la gent sàpiga el que passa a casa. Per anar
tancant, l'hauríem de tancar ja. Ara està menys
nerviós, ara. Hòstia, hem de fer un podcast de
dues hores i ja està. Això no és una mala idea.
El què? Si agafes un deal amb ells, això tampoc
és tanta pasta. Comences a invertir fotges cada
vegada. Això t'ho deixen per 100 pavos, el d
'això, 400 euros al mes. Quin és l'objectiu?
Però si has dit que no volies fer -ho. Però m
'està agradant, no tinc la càmera allà. Ara t
'està agradant, sí. Però estic content que estigui
a la teva família, ha de veure't des de casa
i tot això. I així tenim fotos per poder fer
servir els materials de premsa, per començar
a dir que teniu fotos del podcast, però ara ja
tenim, fins ara no teníem res, i ja està. M'ha
agradat, això. Bueno, aprenentatges, per mi força
coses. Una és, veus, ens hem forçat a fer coses
que, dins del que cap, crec que no han estat
tan malament. Dos, donem també material per la
gent de Parlem, que són els nostres patrocinadors,
i... Està fent molt bona feina. Gràcies pel patrocini.
I què, joder, al final. Sortir de la nostra zona
de confort. Tu no! Jo sí, tio. Tu estàs en el
teu ou del confort, macho. Tu vius aquí. I ens
en duíem una pila de coses per fer, perquè, clar,
no tenim ni el grup de WhatsApp, ni la llista
d'emails, ni allò de l'streaming. O sigui, com
ho anunciem, això? Ha estat un puto desastre.
Jo he arribat tard, perquè m'he equivocat amb
el lloc on havíem d'anar. O sigui, tu imagina't,
i per això hem començat tard. I no em puc posar
subtítols en balanç. És un absolut desastre.
Esperem que el proper sigui millor i gràcies
a tothom per venir. Què faria sense tu, Àlex?
Ens falta aquí el... Ja posarem, ja. Ai, que
divertit. Gràcies per venir. Quina il·lusió,
eh?