No sé si ens portarem a l'estrugança o què.
No, però el que sí que és estrany
és que tinguem tema per parlar. Això sí que és estrany.
Sí, això és molt estrany,
i mira que ens ho demana força gent per les col·laboracions.
Ara que estem firmant milions de col·laboracions
de fer podcast en directe,
ens comença a arribar, patissí.
I ara, a la setmana que ve,
hem de fer una cita a la Xina.
I ara, a la setmana que ve,
hem de fer una cita a la Xina.
I ara, a la setmana que ve,
hem de fer una cita a la Xina.
La cita comença a arribar a quiteangs de podcasts en directe.
Això sí que és veritat.
I nosaltres també n'organitzarem algun
per fer els episodis especials
com ahora, que acaba l'episode al número 150,
però és veritat, és curiós quan ho diuen.
I de què parlareu?
No ho sé. Avui hem tingut una reunió
en un festival que es fa d'aquí un mes
i que ens ha dit
cutter far en omom es directe.
De què parlareu aquell dia?
ja ho teníem preparat, però a mi se m'havia oblidat,
però com collons he de saber que parlarem d'aquí un mes
quan fem l'episodi indirecte.
Però avui sí que ho sabem.
Avui hi ha moltes coses.
Serà difícil que no trolegi l'episodi per totes les notícies
que hi ha hagut aquestes setmanes en el món tecnològic,
perquè el drama de WordPress continua,
el drama d'OpenAI continua,
l'hero va caigut dos dies i també ha causat força escàndol,
el tuit de Diego Marinho rajant de caviades en públic
dient que és un traïdor...
Déu n'hi do, eh?
Hi ha força coses més que això, però bé,
déu n'hi do, venia carregat i dic que avui no farem actualitat,
sinó que anem a parlar del que toca.
A mi el que em té entretingut és que el dilluns
em dius que el divendres parlarem d'un llibre,
per tant em dones quatre dies perquè me'n llegeixi,
arribem a l'episodi i no només em dius que no parlarem de llibres,
sinó que em dius que no te n'has llegit.
No, jo no me l'he acabat.
Però no poder parlar del llibre perfectament,
perquè jo ja me'l conec molt i ja sé de què va
i el tinc més que estudiat.
L'únic que no ho he acabat, que d'alguna pàgina.
Però bueno, el llibre és el Who Moved My Cheese,
que és una fàbula de negocis
que parla sobre la resistència al canvi.
I és un llibre que vaig arribar aquí de rebot.
Et dono context, perquè això no ho saps,
però vaig tenir una reunió molt interessant fa un parell de setmanes
amb un ex-client de MarsBased,
que és una empresa que ens va voler comprar fa uns anys.
Vull dir que va voler comprar.
Sona molt. Ostres, hi van estar a punt? No.
Van anunciar intencions, ens van preguntar i tal,
però no estàvem gens interessats.
Hi havia molt xoc cultural i portàvem poc temps d'empresa.
Vam decidir no comprar-la.
Algun dia ja ho explicarem, la història sencera.
Però no tant més que això.
Sempre tenim converses molt interessants,
perquè és una consultora que tenia 80 empleats,
els van vendre ara fa un parell d'anys.
Ells porten 30 anys operant, ara són 200.
Em va explicar el procés i com els hi havia anat i tal.
I sempre acabem comentant de com les consultores o les agències,
si fan les coses bé, són el tipus d'empresa que més creix
i més prolifera en temps de crisi.
Tot i que sempre m'havia comentat això,
aquest cop va acabar la conversa amb una expressió
que em vaig pensar que era una dita,
una frase feta o així en anglès.
Va dir, diu,
You have to move with the cheese.
T'has de moure amb el formatge.
Vaig pensar que això és el típic idiom anglès que no coneixes.
Jo què sé, saps?
He fet la llei, he fet la trampa,
hi ha més dies que llonganisses,
però hi ha moltes històries i no les saps totes en anglès.
I cada dos per tres, sents alguna nova
i la incorpores al teu repertori.
I vaig dir, bueno, està bé, saps?
Però em va picar la curiositat
i vaig dir exactament quin és el significat.
Vaig sentir, vaig dir que sí,
vaig entendre el concepte o vaig suposar que l'entenia,
però no les tenia totes en compte, que havia entès el concepte.
Quan vaig arribar a casa vaig buscar per plexit
i vaig dir que collons és move with the cheese.
Al final em va dir,
una expressió que ve derivada del llibre de Who Moved My Cheese.
I vaig dir, hòstia, m'hauria pensat...
Tu imagina't que l'arribo a incorporar com que és una frase feta
i l'arribo a incorporar així i així es queda, saps?
El meu repertori lingüístic. Doncs no.
El llibre va d'un parell de ratolins,
un parell de petits humanoides
que viuen a prop d'un laberint o dins d'un laberint
i bàsicament tenen una gran reserva de formatge
a la seva disposició.
I arriba un dia en què el formatge ha desaparegut
i t'explica com els ratolins i els humanoides
pensen diferents.
Els ratolins més animals per naturalesa,
més instintius, més cervell reptil·lià.
Diuen, hòstia, ha desaparegut el formatge,
doncs ens fotem al laberint a buscar formatge nou.
Ha desaparegut i estan acostumats...
Estan acostumats, el que deia, són més instintius,
són més proactius en les coses.
Diuen, bueno, tenen més aquest tipus de...
aquest tipus de comportament animal, no?
I els humanoides, gent petiteta, com se li diu al llibre,
diu que no els passa tant això, són més conservadors,
estan més acomodats
i són molt més reaccionaris al canvi.
Així els humanoides també tenen diferències un i l'altre.
Sí, hi ha un que és més vago que l'altre.
Hi ha un que és extremadament vago,
que diu, no, no, espera, no, ui, espera,
que si ha desaparegut pot ser que només sigui avui, esperem a demà.
A veure què passa.
I aquest és el més extremadament vago, hi ha el gem i el...
Aquest em cau simpàtic, a mi aquest.
Sí, val, a mi no em cau gaire simpàtic.
Hi ha l'altre, que és el de... hòstia, quina putada.
Però ara que hi penso,
sí que havia vist que últimament cada cop hi havia menys formatge.
Potser no ha desaparegut de cop, ha anat desapareixent.
I el que ens quedava ja estava una mica ranci.
El que et va dient és com...
De vegades, una altra cosa que llences entre línies
és que realment moltes vegades que et passa una desgràcia
i dius, hòstia, aquesta desgràcia m'ha passat d'un dia per l'altre.
No, mira, aquí a casa se'ns ha espatllat el plat de la dutxa.
Hòstia, quina putada, se'ns ha espatllat el plat de la dutxa.
Potser ja feia dies que allò ja grinyolava una miqueta,
ja perdia una miqueta d'aigua, però tu penses que estava poc,
i no, en realitat, la desgràcia ha anat passant,
ha intentat passar fins que no ha arribat el punt de trencament.
Tu no l'has percebuda, però si fossis més observador,
probablement ja l'hauries pogut corregir a temps.
Doncs aquí et comenta el tema de la desaparició del formatge,
com la perceben diferent els diferents tipus de perfils
i de personalitats, i com actuen o com reaccionen, això.
I vaig dir, hòstia, és un bon llibre que sembla una tonteria,
perquè és un concepte molt fàcil,
però perquè m'agradaria recomanar-lo.
Tot i que jo no me l'he acabat, però és un llibre que té 80 pàgines.
És el clar exemple de llibre que està bé, 80 pàgines,
no cal fer-ne 300, com la resta de llibres de bisnes
que es foten després d'explicar-te casos i casos,
exemple, exemple, i tot això, no cal.
Aquest et queda senzillet, és una història simpàtica,
i no cal engalar-ne 50 o 500 pàgines extra
que no portin cap tipus de valor.
Tu, Cid, què te l'has llegit?
He fet alguna cosa millor, encara.
A Audiobook, no?
Mira, millor, imagina't.
L'has resumit amb alguna app d'aquestes?
Ostres, Àlex, vaig a tenir més llenya al foc
que la intel·ligència artificial és un complot
per fer-nos absolutament inútils.
Jo crec que des de fa tres o quatre setmanes
que no encadeno tres frases seguides.
I et diré per què.
Hi ha una merda que ha llançat Google
així d'una manera ultra silenciosa,
no sé si ho has sentit, que es diu NotebookLM,
perquè això és el que ha aconseguit que jo hagi deixat de llegir.
Saps aquest... tot aquell backlog d'articles que tenies
que t'has de llegir? Saps el que faig?
Cada dia n'agafo cinc, aleatoris, els foto dintre,
li dono a la batidora de la intel·ligència artificial
i surt una història que és espectacular,
que vincula els cinc d'una manera
que ni el millor narrador de ciència i ficció podria fer.
És impressionant.
No tinc paraules, et diria que és de les millors coses
que he provat en molts anys.
Dit això, el que vaig fer, bàsicament, va ser...
dos vídeos animats a l'audiobook sencer,
trair un tio que comentava el llibre, fer un resum,
els vaig posar als quatre a la batidora de NotebookLM
i em va treure un resumet,
que si vols el podem posar a les notes perquè me'l vaig descarregar,
de 15 minuts, que és tot el que m'he descarregat.
Podria escoltar-lo durant hores i hores.
Aquells dos hosts tenen una veu tan maca,
crec que podrien ser la meva musiqueta per anar-me'n a dormir.
El coneixia, Notebook,
i tothom està parlant meravelles del tema aquest, no?
Perquè, de fet, Andrej Karpathy va posar a Twitter
que havia genat un podcast sencer d'històries d'horror
i que el tinc aquí pendent d'escoltar
i dic, va, és que això ha de ser l'hòstia, saps?
Però tens enllà?
No serà notebookllm.net, no crec, aquesta pàgina no és molt Google.
No. Ah, vale.
No, és un producte de Google, és notebookllm.google o així, però...
Abans d'això, deixem fer uns petits matisos,
perquè el producte, l'han deixat allà,
com qui deixa un bric de llet al carrer,
té algunes inconsistències.
És que el producte està molt mal fet, en realitat,
i es nota que és un experiment, és una patata de nivell d'usabilitat.
Això el que fa és que tu li poses les fonts i tu li pots preguntar coses.
Però hi ha un botó a dalt a la dreta quan desplegues el menú
que et diu generar àudio.
El problema és que l'àudio no et diu quines fonts està agafant de l'esquerra.
I per assegurar-te que les agafes totes,
has de sortir de la llibrera on estàs,
amb les fonts carregades, tornar a entrar,
eliminar l'àudio existent i tornar-lo a generar.
És una merda, però creu-me que fa tres setmanes
que el faig servir cada dia de manera molt intensa,
i píricament he anat traient quines aristes té que no són funcionals.
Si fas això és superútil.
Bàsicament, la idea és que tu li pots posar allà
la teva partida de naixement, uns anàlisis de sang
i un sonet de Shakespeare i et treu una història.
És increïble.
Però això et treu una història que escoltaries.
Però li pots posar el que vulguis,
com si li vols posar el rebut del segur de salut.
Funciona amb tot. És una passada.
Hòstia. Bueno, clar, si li poses fonts de merda,
treu contingut divertit però que no porta res.
En canvi, per exemple, jo què sé,
feia temps que teníem uns quants articles
sobre una empresa que volia entendre millor
i em fotien molta mandra llegir-me'ls, perquè eren molt llargs.
Us vaig ficar allà i, nano, et dona la sensació
que només escoltant-los es fa la feina.
És espectacular.
Són tan entrenyables, els dos personatges,
i és divertidíssim, perquè es fan bromes entre ells.
Si tingués un podcast d'història, pensaria que realment
la meva feina ha passat en son pla.
Estic passant moltes pàgines de la Wikipèdia.
Això també és molt divertit. Passe-li pàgines,
la pàgina de la Segona Guerra Mundial de la Wikipèdia, o la d'un cotxe.
Però ja m'entens, un grup de rock i que t'expliqui coses.
És divertidíssim. Ho provaré, tio, perquè si hagués vist aquí
molts conceptes que sempre m'apunto i dic que faré recerca,
però ja em fa mandra fer-ne.
Algun dia parlen dels Quàssers.
Hòstia, potser sí, tio, i passo quatre articles dels Quàssers
i la Wikipèdia, no sé què, que em faci un podcast.
Per aquelles coses que t'interessen, però potser no t'interessen tant.
És aquest moment que dius, hòstia, és que m'encantaria saber-ho,
però la mandra de posar-m'hi em supera el meu interès.
Doncs, per exemple, el llibre aquest.
Quan vaig veure de no-make-all-ca-era, és la mítica paràbola aquesta,
que explicant-te conceptes una mica abstractes
vol aterrar temes molt candents a la realitat,
com la resistència al canvi en el cas del formatge.
No sé, em recorda una mica lo de Padre rico, padre pobre,
que explicant-te una història de 50 pàgines,
bàsicament et diu que estalvis,
gastis menys del que ingresses i inverteixis en fons indexats.
Això, fan-se callar, potser amb això es farà entretingut.
No, no, entretingut no. Ja et passaré l'àudio, és entretingudíssim.
Em va treure un àudio de 15 minuts que, hòstia, tu, que maco, tu,
i a més t'expliques personatges i tal,
i que són molt empàtics, a més, els dos hosts, són molt macos.
Ens estem quedant des de feina. Del llibre, què en treus, per això?
Què en treus del llibre? Diré obvietats, eh?,
però fa volar molt interessant per explicar que...
l'única cosa constant és el canvi,
encara que volem que tot segueixi igual i tenir-ho tot sota control,
la realitat és que tot està de subjecte als que precisin el destí,
i la millor estratègia per seguir endavant i per prosperar la vida
és abraçar el canvi i no abraçar l'estaticitat.
És un molt bon resum del que ningú vol acceptar
o el que ningú vol que passi, no?,
perquè tu al final el que vols és que ara mateix, per exemple,
tens un bon moment, doncs vols abraçar-te a ell
i que sigui tot el que et quedi per la vida,
però la realitat és que els teus desitjos i la realitat
van en camins totalment separats i no es parlen entre ells.
La segona cosa és que la gent que li va bé la vida,
evidentment, és la gent que abraça el canvi
i és qui realment prospera,
però em sembla un bon exercici de 80 pàgines
per explicar un concepte que durarà per tota la vida.
Jo crec que és el típic llibre que avui en dia
ja el generaries amb intel·ligència artificial,
de dir, mira, tinc aquest concepte,
com l'explicaries d'una manera graciosa?
Potser tires un notebook o una història d'aquestes i et surt bé.
Jo m'he apuntat sis coses que em vaig treure de...
ja no tant d'aquest llibre, sinó de com poder-ho aplicar
per a la gent que ens escolti i per dir, mira,
jo crec que hi ha una sèrie de coneixements,
d'aquests una miqueta de petites píldoles de saviesa
que pots extreure d'aquest llibre
i que et pot servir a qualsevol nivell.
El número 1, per exemple, jo crec que la cosa més clau
és que el formatge sempre es mou
i que tu has d'assumir que sempre es mou el formatge,
és a dir, allò que et mou a la vida...
Una cosa que no he mencionat,
és que el formatge en realitat simbolitza
la teva cosa més desitjada de la vida,
que pot ser la fama, poden ser els diners,
pot ser la popularitat, pot ser les propietats,
pot ser el que tu vulguis, i això per ell és el formatge.
Pot ser la felicitat, també, pot ser l'èxit.
Aleshores, per mi el primer concepte és que el formatge sempre mou.
És a dir, has de canviar la mentalitat i dir,
hòstia, això sempre s'està movent,
la gent canvia la seva voluntat,
però les empreses, si tu estàs pensant en negocis,
com que estan fetes per persona per propietat transitiva,
com que les persones canvien, les empreses canvien.
Tu també has de saber adaptar això.
Quan menys triguis a canviar la mentalitat
i adaptar una mentalitat en la qual penses que el formatge
sempre estarà canviant, t'anirà molt millor.
Perquè si penses que sempre estarà allà i que no canviarà,
el dia que això passi, malament.
És a dir, per a baixar, aterrar una mica,
si tu tens una startup o un producte
que no vés a fer una cosa i la fa perfecte,
pots tenir un negoci molt sòlid avui en dia.
Però el dia de demà això es regula.
La competència li va millor.
Això es prohibeix.
O es canvia el paradigma i ja no necessites aquesta cosa,
o hi ha algú que et destrossa la reputació
perquè ha tingut un accident mortal amb allò i de cop i volta
t'estranyen la marca i te'n vas a prendre per sac.
Per tant, entrar en la mentalitat del formatge sempre es moure,
és més positiu i menys positiu.
La segona és, i té a veure amb l'exemple de dutxa
que he parlat abans, és no perdre mai de vista el formatge.
Si el formatge, progressivament o de manera lenta,
s'anirà allunyant de tu.
Perquè com que no estem acostumats a veure els canvis graduals,
és com el que diem.
Si tu, una persona que veus molt en el teu dia a dia,
no veus que s'engreixa o que s'aprima,
però si no la veus en sis mesos,
hòstia, has perdut pes, no?
O t'has posat això.
Per què? Perquè no has vist la gradualitat.
Exactament el mateix aquí passa amb els teus objectius,
el que diríem el formatge en aquest cas.
S'anirà allunyant una miqueta perquè va canviant,
però tu no fas res per allunyar-t'hi.
Per tant, tenir una mentalitat de cada x mesos o cada x setmanes
recalcular la teva distància amb els objectius,
que fem quan tens sistemes de mètriques,
KPIs, OKRs, etcètera,
de poder recalcular si estàs alineat,
si estàs acostant-te als teus objectius, està bé.
Perquè si no, quan te n'adonis, ja estaràs massa lluny.
Punt número 3.
La gent que es mou amb el formatge,
és a dir, els ratolins de la història,
troben més ràpid l'èxit.
No vol dir que els altres no el trobin,
sinó que aquests el trobaran primer.
Aquesta adaptabilitat...
Adaptabilitat és una paraula, no?
Adaptabilitat i té un punt de vista positiu,
un acostament positiu al canvi,
trobaran abans l'èxit. Per què?
Perquè generalment la gent que resisteix massa
i que s'aferra al que ja tenien
i que després han de passar un període de dol,
hòstia, he perdut això...
Mira, havia aprovat aquest model de negoci, no funciona...
Si els ratolins s'obstinen i es tanquen en banda,
generalment es passaran més que notes.
Aleshores...
És veritat que hi ha un equilibri difícil
entre canviar massa ràpid i no canviar mai,
però generalment és dir, hòstia,
si el món s'està movent en una direcció
i jo estic veient, tinc tots els indicadors del món
que m'estan dient que allò ja no funciona,
no té sentit resistir-se.
Aleshores, la gent que s'ha movut més ràpid,
generalment són aquells que,
si els trets tinguis desenes de milers de seguidors,
bueno, potser va fer una aposta aviat.
S'ha movut bé, s'ha adaptat ràpid el canvi
i el nou escenari,
i els hi ha anat molt bé.
No vol dir que després siguin a llarg pla
si la gent que els va millor, però generalment,
bé, poden trobar un èxit més a curt pla
i patir menys conseqüències de veure
com s'han desmoronat els teus castells.
El que deia, hi ha una línia molt fina aquí
que és difícil de calcular,
un equilibri que és difícil de calcular,
perquè si tu canvies els teus objectius,
si tu dius, hòstia, ara ha canviat,
doncs això, ha canviat el mercat.
O, clar, com saps que allò no és una moda que és passatgera?
Has de deixar de fer tot el que tenies abans?
Has de cremar els ponts, has de cremar les nous, perdona,
i ja no poder tornar enrere?
Mantenir, deixar-ho allò en estat, zombie,
el que tenies abans per si mai torna.
Bé, no soc jo el millor exemple de persona
que faci net amb les coses,
sempre tendeixo a guardar els projectes,
repositoris, etcètera,
tot l'anterior per si de quasi ha de tornar algun dia,
però si és veritat que arriba en punt
que si en dos o tres anys no ho he fet servir,
ja té pinta que allò ja no ho faràs servir.
Ja no tornaràs a aquell model de negoci,
ja no tornaràs a aquell projecte, etcètera, etcètera.
I també calcular costos de canvi, costos de tornar enrere,
és complexa, eh?
Igual hi estic treient molt més gràd del que hi havia aquí.
Sí que és cert, i per donar una mica de força a l'argument,
és que el formatge té un caràcter una mica més abstracte
que no pas algú passatger.
És a dir, potser et centraries més
en prosperar en la teva empresa econòmicament,
socialment, del que tu vulguis,
més que perseguir la última moda de crypto, no sé quantos.
Sí.
Potser això té un caire una mica més abstracte o més genèric,
com que persegueixes ideals o globals més concrets
que no pas coses passatgeres, el que tu dius.
Exacte, exacte, exacte.
Hi ha un altre punt que he apuntat,
que és una mica una adaptació de la desespa del veí
sempre es veu més verda, no?
The grass is always greener on the other side, que es diu en anglès.
I aquí he apuntat el formatge sempre és més bo el de l'altre plat.
Per què?
Perquè sí que és veritat que me n'he adonat
que al final tothom tendeix a mirallar-se
en les realitats dels altres, no?
I allò que diem sempre, no comparis mai el teu capítol número 1
amb el capítol número 10 d'una altra persona.
Però si et pares a pensar tots els exemples que et donen
el canvi, són d'empreses que han anat bé.
Tenim un viatge de supervivència que normalment
en els articles no te l'expliquen.
Diuen que és perquè Netflix abans feia DVDs
que te'ls enviaven per correu, després van canviar streaming.
I Slack va començar sent com un joc massiu RPG online
i ara és l'eina de xat de feina per excel·lència.
Perfecte.
Quants d'aquests no han provat a fer pivotatges aquests salvatges
i no els ha sortit bé?
Per tant, també agafar una miqueta... agafar un pinces.
Per això sempre que parlem de no sentir-me parlar
dels projectes que no han funcionat, perquè la gent diu
no, és que no en pots aprendre, això.
Collons, no en podem aprendre tant com dels projectes
que sí que han funcionat, potser més.
I això ho dic perquè el dia que si a MarsBased
fem un projecte, ens diran, hòstia, que bé, us ha anat bé, no?
Un producte, perdó, primer producte.
Que bé, heu fet un producte, us ha anat bé, quina sort.
Heu fet tres, però dos no els deu conèixer ningú.
Una el vam anunciar i no va sortir bé.
El que passa és que per sort no ho ha atracendit.
Però serà el quart producte, si tot va bé, si no és el cinquè o el sisè.
Vull dir que és això.
En realitat, quan sents un producte o un projecte que ha funcionat bé,
la majoria dels cops no és el primer,
sinó que hi ha hagut molts cadàvers pel camí.
I és un altre, l'últim punt que volia destacar,
que és que, segurament, el llibre aquest es fa servir només a nivell de negoci,
que et diu, hòstia, llegeix-te'l, perquè pot entendre
els diferents tipus de personalitat, pots configurar els equips,
en base a això, també t'ajuda a percebre més el canvi
i poder-lo analitzar des de diferents estratègies.
Però jo penso, dic, bueno, és que no només,
crec que no només et pot servir a nivell de negoci,
sinó que el llibre aquest, en general, el buscar al formatge,
el buscar a créixer com a persona, és a dir,
objectius de vida a nivell de persona i tot això.
I el que deia, recalcular la distància,
reevaluar si és el que vols, assegurar-te que no s'està llunyant,
tot això també és una cosa que has de fer de persona,
perquè normalment vivim tan atrapats en la rutina
de la nostra realitat que ens oblidem molt
de qüestionar-nos realment què és el que volem fer la vida,
què és el que volem aconseguir. Sé que sona molt filosòfic,
però quan és l'últim cop, tu, que et vas plantejar, Marc,
quin és el meu objectiu últim a la vida?
Si hagués de triar un d'una categoria
de, diguem, de end goals,
quin és l'últim cop que hi vas pensar?
No, si de fet, pensa que en el llibre,
i no me l'he llegit, però el meu podcast m'ha parafrasejat
alguns trossos, crec que la pregunta més crítica
que genera és quan un dels dos xavals,
quan va al formatge de l'estació C, li pregunta a l'altre
què faries si no estiguessis espantat.
No sé si ho he traduït bé, però crec que més o menys
és aquesta la idea. Escolta, quines decisions
pendries o què faries si no et fes por al que passarà?
Crec que hi ha dos angles de mirar això,
perquè les coses ens fan por, quin és el motiu
que hi ha al darrere de... És que...
Sempre em recorda com... No sé on ho vaig llegir
però es veu que en una de les biografies d'Hilom Masque
que jo no he llegit, potser apareixen allà, però no ho garanto,
ell posa un exemple de quan era petit
li espantava la foscor i llavors es va preguntar
per què li espantava la foscor. A veure, és la mítica cosa que...
Tu quan tens cinc anys no et planteges així,
però imagino que si el teu destí és ser trillonari a la vida,
doncs, possiblement, són les mítiques coses
que et preocupen quan ets petit. Doncs va dir,
que no, clar, és que la foscor simplement és l'ocència de fotons.
Llavors, per què m'espanta la foscor? Total,
que hi hagi fotons o no hi hagi fotons no fa absolutament cap diferència
amb la meva por. I des d'aquell dia ja li va deixar de fer por
la foscor. Això és el mateix. Per què t'espanten les coses?
Quin és el motiu? O perquè estàs...
Com es diu afraid en català? Em surt espantat,
però no et sabria dir... O angoixat? Si no, afraid és espantat.
Afraid ve de fear i és por. Exacte.
Doncs el primer és com al preguntar-se
si el motiu pel qual una cosa t'espanta és de...
No, és que aquí les coses sempre s'han fet així,
i com que sempre s'han fet així em fa por, perquè tothom diu que fa por,
com la mítica història que hem explicat dels micos.
Hi ha cinc micos en una habitació i els tiren aigua i quan tots
els han canviat ja, que ara segueixen tirant el tio a baix a l'escala,
malgrat que no saben què passa quan arriba dalt.
Què els espanta en aquells micos? No tenen absolutament ni idea
de què sempre ho han fet. Possiblement la paràbola, malgrat aquell experiment,
segurament no estaria fet quan va redactar el llibre aniria una mica per aquí.
És a dir, no s'han plantejat mai
quina actitud tindrien si haguessin redefinit
o replantejat les seves pors.
La por és un instint de supervivència, que et suprimeix
el desig d'aventura
per autopreservació, bàsicament.
Vull dir, un instint bàsic. Sí, t'ho compro, però ho veuràs
perquè t'ho compro 50%. Si fos així,
només hauria sobreviscut gent amb por, també és veritat.
Però és molt bon punt.
Nosaltres portem aquí 200.000 anys, dels quals només els últims 1.000
hi ha llum. Hem vist alguna cosa més o menys decent.
La resta estàvem sentats amb una pedra mirant el foc.
Llavors, què passa? Segurament, les nostres eines
han evolucionat molt més ràpid que la nostra societat,
i ha evolucionat molt més ràpid que el nostre coco.
Quan tu vius en un entorn
que qualsevol error et costa molt car,
la por és un motor evolutiu, perquè els falsos positius,
ara, bé, te'ls pots saltar,
però llavors no. Si sents un soroll,
no pots dir que és el vent. Has de pensar que és un tigre de bengala.
El fet de tenir aquest pessimisme o aquest viaix
és positiu per sobreviure en un entorn extremadament incert,
perquè el tio que és desconfiat i el tio que,
primer que pensa que és un tigre, té més possibilitats de sobreviure
que el tio que diu que és el vent. Ara sí que podem dir que és el vent,
perquè segurament és el vent.
Jo no he vist molts tigres a Barcelona. No vol dir que no n'hi hagi,
però jo no n'he vist cap. Ara et pots permetre
més falsos positius, perquè el cost del fals positiu ara
tampoc és tan greu. No t'aparta del joc,
és a dir, no és game over. El principal objectiu a la vida,
número 1, condició necessària i suficient per seguir jugant
és que no et moris. Llavors, si tens això assegurat,
els falsos positius ara són menys costosos que abans.
M'agradaria lligar també el concepte dels formatges.
És molt bon punt, eh?, la part de...
incidència de sobreviure, com el de la por, si en realitat...
Clar, aquí el que t'està dient és,
si no tinguessis el viaix, aquesta por, com actuaries?
Ja, bueno, però és que si traiem personalitat
i traiem pors i tot això,
jo crec que molta gent, o sigui, tothom actuaria una miqueta
igual, no? També és una miqueta el que ens distingeix
dels animals, bé, tu dius que alguns animals tenen por, també,
però crec que estem filosofant molt en aquest sentit, no?
Més que res, jo volia donar a conèixer aquest llibre.
Crec que és útil baixar-se una miqueta també del burro de...
jo només llegeixo coses supercomplexes i tal,
i llibres d'aquests superfilosòfics, i...
Va bé fer l'exercici de llegir una cosa més senzilleta,
que no sigui tan pesada, que sigui fàcil d'explicar,
i dir en la senzillesa també està la...
també està la... O sigui, la simplicitat està la brillantó,
en aquest sentit, i jo trobo que s'haurien de fer més llibres així
i menys totxos, val? M'ha fet pensar molt...
Quan deies tu l'exemple dels micos,
també l'he lligat molt, per exemple,
en el que explicà Adam Grant, no?, al llibre Think Again,
que diu que la majoria de gent es creu al mig
de les granotes que bullen, que diuen que a una granota
li vas pujant gradualment la temperatura de l'aigua
si està dintre d'una olla, i com que s'acostuma,
no s'acaba morint, acaba bullint. Doncs et diu...
Això és fals, però tanta gent ho ha sentit dir,
tanta gent ho ha acceptat com a verídic,
que mai ho han reavaluat, ho han posat en dubte,
i per tant s'accepta. Una vegada tu acceptes...
una cosa com a certa, com a veredera, mai la poses
en dubte a la teva vida. I per tant, crec que...
La meitat del concepte de movidetxista també et ve a dir això,
de dir, escolta, encara que t'ho tinguis presentat,
que el formatge sempre està allà, els teus objectius estan allà,
que saps què has de fer per arribar de A a B cada dia
per fer la teva feina, oju, que això pot canviar,
i per tant ho hauries de reavaluar. Ens hem de reentrenar
a fer aquest reaprenentatge o aquest desaprenentatge
en servei i tornar a aprendre
les nostres tasques, perquè si no, arribes a aquesta complessència
i et comportes més com un humanoide que no pas
com un ratolí i costarà molt més trobar el formatge.
Jo no ho sé.
Hi ha un concepte que no sé si dona temps. Crec que sí.
Has sentit parlar del concepte d'opcionalitat?
100%.
Ara fa uns dies el Jason Fried de Basecamp va publicar
un article que parlava d'aconseguir l'opcionalitat,
que diu que la majoria de gent defineix el seu èxit,
i això va lligat també al tema del formatge, si tu vols,
com o tenir molts diners, una empresa molt gran,
o moltes coses que van lligades a perdre la seva llibertat.
I llavors diu, per mi, l'èxit és tenir opcionalitat.
És a dir, fer les coses perquè les pots fer,
i sense estar condicionat per a una altra.
El concepte fonamental és si algú altres decideix per tu,
o condiciona molt sovint les teves decisions,
no estàs 100% lliure.
I per tant, no només no pots fer les teves decisions quantitat,
sinó que tampoc amb qualitat, perquè estàs influenciat,
i perquè algunes ja les decidiran per tu.
És a dir, si tu ets una startup que has aixecat
no sé quants milions de calés, i per fer això
has de donar un lloc al teu board, o dos o tres,
i per tant aquella gent està condicionant les teves decisions,
perquè a canvi dels diners que t'han donat,
volen tenir drets de vot en el futur de la teva empresa,
o etos, o opinió, o fins i tot et poden fer...
et poden condicionar, no?,
les votacions i la direcció estratègica de l'empresa.
Hòstia, aquí estàs perdent molta llibertat, no?
I justament jo crec que ha estat la intersecció
d'haver llegit, o està llegint el llibre aquest,
o llegit l'article, haver-lo donat volta,
haver escoltat el podcast on explicaven el concepte,
i no coneixia el concepte d'opcionalitat,
m'ha semblat molt interessant, i Jason Fried, al final,
el que va venent és el seu llibre de dir
que som una empresa de bootstrap i com a tal
no tenim obligacions econòmiques amb ningú,
més que amb nosaltres mateixos,
nosaltres decidim quins productes fem,
nosaltres decidim fer codi lliure i donar-lo gratis,
com se'm sembla que es diu, quan tothom els diu
per què no cobreu per això?
Si hi ha gent que pagaria, per què podem?
Ho necessitem? No, ens aniria bé? Sí.
Però hem decidit fer-ho així.
Igual que altres coses que han fet amb Basecamp,
que tens l'opció de pagar sempre per avançat,
que són moltes coses que poden fer-ho diferent de la indústria,
i això els permet aquesta opcionalitat,
només els permet ser més lliures i poder tenir més opinions,
social media, el que vulguis.
I altres gent està més condicionada de no poder rajar els bicis,
perquè tinc molts diners de bicis,
o no poder rajar d'Espanya perquè els meus bicis són espanyols.
Sino que diuen que el concepte que va més enllà
és el de dir que per tenir opcionalitat
podem fer coses que surten del camí habitual,
i com que tothom segueix el camí habitual,
que és una distribució gausiana,
si vas pel camí per on va tothom,
generalment t'acaben sortint bé les coses que tothom li han sortit bé
i et sortiran malament les coses que t'han sortit malament.
Però mai tindràs un experiment d'una cosa que hauria anat molt malament,
però et va extremadament bé perquè tu i jo no estaves en aquell camí.
I també ho he trobat molt interessant,
i per això volia lligar-ho amb el concepte del formatge,
de dir, hòstia, anem a buscar, anem a ajudar la gent a descobrir
que igual on dels seus objectius a la vida
hauria de ser el d'aconseguir l'opcionalitat,
perquè jo veig que a la gent es complica molt la vida,
generalment, a nivell econòmic, a nivell legal,
a nivell de molts tipus de decisions, que tu dius,
hòstia, és que t'estàs compliquen la vida cada cop més.
Potser soc jo la mentalitat que tinc,
que jo busco cada cop fer-me la vida més senzilla, no?
Des del privilegi, de treballar en tecnologia,
de tot el que hem construït i tot això, no?
Però al final tot és una suma de decisions,
i que la mentalitat aquesta de dir,
jo vull fer la meva vida el més senzilla possible
i amb el menor cos de mantenibilitat possible,
crec que m'està donant molta més opcionalitat.
O sigui, optimitzant per la poca mantenibilitat
m'està donant més l'opció de dir, per què fas això?
Perquè vull, perquè puc i perquè vull.
I no sé, una altra reflexió que volia compartir
amb la nostra estimada audiència.
Has fet la dissertació més profunda d'aquest llibre
que mai ningú ha fet.
Crec que el teu comentari del llibre
és més llarg que l'audiobook.
Poques vegades això s'aconsegueix,
és a dir, un llibre tan curtet no dona.
Per tant, però tu l'has sabut exprimir de tal manera
que has llegit entre línies.
T'has sortingut contingut on no hi havia.
Tu creus que es podria generar contingut de foc a terra
i estem obsolets i la gent ens escolta
perquè li agrada sentir les faltes crematicals
i els barbarismes que diem?
Però si no, tu i jo i qualsevol persona que fa podcasting
està totalment obsoleta.
Veient la qualitat que surt amb contingut absurdament estúpid,
penso que des d'un punt de vista objectiu,
tothom a dia d'avui és obsolet a aquest nivell.
Malgrat que des d'un punt de vista subjectiu
puc entendre que tu sentis certa empatia
amb gent de carn i ossos, i prefereixis escoltar-los amb ells,
però és un sentiment irracional.
T'ho diré d'una altra manera.
Per primera vegada sento, o jo personalment,
em sento professionalment molt inferior a una màquina.
O sigui, tot el que fa una màquina a dia d'avui
és molt superior al que jo podria fer.
El que passa és que jo tinc una propietat
i soc una persona que pensa pel carrer,
capaç d'entendre on està el valor
i posar aquesta computació a treballar,
perquè encara a dia d'avui la màquina no té aquesta agència
de sortir a fora i generar aquestes oportunitats.
Però en el moment en què la cosa es posa operativa,
ja està.
A nivell operatiu jo no tinc res a fer,
però jo et meto a la derrota.
Estic molt content que tingui algú que m'ajudi amb 24-7.
Jo estic segur que OpenAI amb mi perd pasta, segur.
Amb la subscripció, vull dir.
Seria molt, però molt, Àlex.
M'encantaria veure...
És que són aquestes coses que m'encantaria veure.
Les curves d'ús, veure exactament on estic tocant,
perquè jo crec que puc estar molt a la dreta.
Això mola els software que et diuen a final d'any.
Estàs al percentatge, al percentil...
Exacte.
5 de... No sé què.
A mi em passa molt amb Pocket.
Soc el top power user de Pocket i cada any em diu,
hòstia, has llegit més que el 98% dels usuaris de Pocket.
O bueno, Spotify també ho fa des de fa un temps.
Hi ha un cas d'ús molt clar per fer servir Notebook
per generar els episodis de Focaterra,
que seria donar contingut exclusiu a la gent que té la subscripció a Apple.
I podria fer-ho allà.
No, però mira, és un bon punt,
però pensa, amb Notebook encara, a dia d'avui,
la limitació està amb que els hosts són els mateixos.
Això és un producte acabat,
però aquesta idea la podries trobassar i dir
les nostres veus a ElevenLabs.
Ara li dones el context via el llibre del formatge
o el que vulguis que parlem.
Fes-me un podcast amb això, durant el temps que vulguis.
Penso que el contingut que sortiria seria molt més bo que el que podem fer.
És normal, són seuropersones que tenen tot el coneixement del món
compactat amb un model d'intel·ligència artificial.
No podem competir, evidentment,
però m'he equivocat a l'hora de posar-me els mitjons aquest matí.
O sigui, som molt felibles a nivell cognitiu.
I això ens dóna mil patades, però és el que tu dius,
has de saber trobar els teus espais on portes més valor
i apollar-te en aquestes eines.
El tema de la intel·lència artificial és el mític exemple del formatge.
Apareix aquesta força disruptiva a la normalitat
que es diu intel·lència artificial
i que s'acsegeix una mica a l'estatus quo.
I què fan les oportunitats? Quan passen coses noves.
Quan les coses estan igual que sempre, no hi ha oportunitats.
És com si tinguessis un SP500 que estigués pla com un plat.
Ningú fotria calés.
Quan passen coses, això era el mateix.
Et mouen el formatge i et diuen que ara hi ha una cosa
que es diu intel·lència artificial i que la pots fer servir de moltes maneres.
Tens diverses opcions d'aproximar-te.
La opció 1 és dir que això és una puta merda i que no en vols saber res.
I que li donin pel cul.
La opció 2 és abraçar-ho i dir que podem fer amb això
i com em pot fer millor a mi com a persona.
Em cau simpàtic, el noi que diu que potser el formatge ja tornarà,
però no sé, no crec que li vagi molt bé a la vida.
No, no, no.
Ja per anar tancant,
jo crec que ens hauríem de posar un objectiu de 2025
per fer un episodi d'intel·ligència artificial.
Tirar-lo aquí a veure si algú se'n dóna compte,
però que passi el...
Que passi el test que ningú se n'adormia.
I l'altre, que no hem fet la falca de parlem.
Perquè ells no han fet el local,
que ens van dir que seria el dia vuit i no estava.
Tenen feina, tenen feina.
Mentida.
Vam fer l'esmorzar de forquilla, vam anar,
i era un working progress en tota regla.
A veure, hem d'estar ocupats,
així que des d'aquí el nostre recolzament,
el nostre agraïment,
i convidar-los també que ens donin més feina
perquè els puguem ajudar a fer créixer més
i més feina que ens donin més feina.