Has vist la nova epidèmia?
No estic parlant de la que ens estan anunciant,
de la World Health Organization, de la viruela del mono.
No en tinc ni idea. He vist que hi havia una nova pandèmia,
però no vinc a parlar d'aquesta avui.
Tranquil, no és greu aquesta.
Ens van dir el mateix del Covid i ens van tancar tres mesos.
És molt més greu, Marc, que és l'epidèmia dels brots.
No has vist que hi ha molts més brots pel carrer que de costum?
No passa només en espai digital, sinó que tu vas pel carrer
i perceps la presència de l'homo brò.
Jo et diré que en els últims dos mesos he percebut,
perquè ho estem detectant molt amb la meva parella,
que és el tema de veure molts brots pel carrer.
Abans, fa uns anys, el brò era el que anava al gimnàs,
estava ciclat, i bueno, el gym brò.
Però ara ha sortit la nova categoria de brò,
que són la carn de secte de tots els lladors
i tots aquests influencers dels Andrew Tate,
totes aquestes històries que hi ha del nou masculisme,
la nova masculinitat, que també són gent que dona consells
sobre cripto, sobre emprenedoria, que són coaches al final,
però venen a ser una secta. De fet, li estan caient ja
bastants pals, alladors, perquè les principals publicacions
del país al costat ja li estan dedicant molts articles
de com això ja fa tuf de secta, perquè al final,
tots acaben semblant físicament, tots parlen igual,
tots adrecen a tu buscant les teves debilitats
i alienant-te del teu entorn més familiar, dient-te
la gent no t'entén, jo sí que t'entenc, jo era com tu,
t'expliquen històries d'autosuperació, et donen...
Et donen una sèrie de material que fan que tu puguis
identificar amb això perquè diguin, hòstia, aquesta persona
m'escolta, aquesta persona em tracta com jo em mereixo,
aquesta persona em dona el que jo vull. I els fan passar tots
per un embut de conversió molt, com dir-ho, molt agressiu
i tots acaben convertits en una secta que, com que ara ja està passant
força temps des que va començar, ja comença a sortir els primers
ressentits a dir, hòstia, això no valia la pena, m'he deixat
moltíssima pasta en aquests cursos, moltíssima pasta en tot això
i no m'ha valgut la pena. Per què? Perquè al final és com
moltes altres coses que ja hem analitzat, que és un reis
to the bottom, que quanta més gent hi ha convertida, menys oportunitats
ja perquè es dilueix el valor d'aquest contingut. I aleshores,
els nous influencers cada cop han de competir contra més influencers
com ells per als seus cursos de merda, que són una versió
refregida del que et venia originalment al lladus de turn.
Però és que, clar, abans només els vèiem online, però és que ara
ja els veig pel carrer. Hòstia, a l'avió d'anada de vacances,
a l'avió de tornada, pel carrer, al súper, veus gent que s'assemblen
molt físicament, que fan servir les mateixes paraules amb la mateixa
entonació aquesta. Fan servir el faq aquest del lladus, et diuen el bró,
ho diuen tots aquests, et parlen... O sigui, sembla que t'estiguin...
Quan parlen entre ells és boníssim perquè tu els veus, dius ja físicament
s'assemblen molt, però és que a més ja s'estan parlant amb ells...
Ahir vaig sentir dues converses, una a l'aeroport i l'altra, no me'n recordo,
d'una altra entornera, però una era d'estabilitat financera, perquè jo
em proyecciono no sé quantos anys és tal... Parlen castellà sempre,
no és que els vulguis ridiculitzar així, però parlen sempre en castellà
per alguna cosa. I un li explicava a l'altre els tipus d'inversions que tenia
i li explicava, jo què sé, què havia comprat, els cryptos, no, tio,
crypto estàs d'anar aquí, allò, jo et passaré les eines, perquè així
tinc un referral fee, per tant, tenim... Parlem de comissions i entraràs
en millors condicions i tal, no ho facis per Revolut perquè és de primos,
unes lliçons de teoria financera i d'estalvi d'inversions que, bueno,
tindran més o menys el seu valor, però ja veies que ho estava dient
molt d'orella perquè ho havia sentit, era til per randa segurament
el contingut d'alguna altra cosa que havia vist. I clar, per mi el moment més bós,
li va fotre una xapa, un bro a l'altre, de com 40 minuts fàcil, i l'altre
moment diu, va, tio, però com ho saps tu tant, de esto, quant temps llevas?
No, no, si acabo de començar, llevo como un mes i pico i dius, però,
si, li estava fotent una xapa en profunditat sobre ETFs, sobre cryptos,
sobre NFTs, sobre teoria de portafoli, sobre distribucions gaussianes,
sobre... I portava un mes i dius, a veure, com es nota, tio, que t'has llegit,
t'has empapat de tot, però en realitat encara no has començat a aplicar res.
I la segona, que em va semblar encara molt més inquietant, que també, o sigui, dos bros,
amb el mateix pentinat de bro, aquest que és com molt rapat pel costat i una bona
tofa al cap, samarreta aquesta de tirants, bastant mazats, un portaveu
amb tatuatge de bitcoin, bàsicament. Perdó. I la indumentària és molt similar
i també la mateixa manera de parlar i tot això. I li estava dient com ell feia
els seus periodes de purificació amb la seva relació amb les dones. Diu que cada tres
mesos parava un mes de ni veure, ni fumar, ni drogar-se, ni de voler parlar
amb dones, ni parlar amb dones. No allò que dius, no, mira, habitu el sexe
per fer una espècie de període de purificació i de claustre, no? Però no, no, no.
O sigui, bàsicament era de parlar. I perquè el trasfons de la conversa era que
aquesta mena de misogínia ja no encoberta, cada cop menja encoberta, que t'estan venent
tots aquests adelits de la nova masculinitat. Que les dones són les controladores,
les dones són... Per un cantó són supercontroladores i et poden destrossar la vida,
però per l'altre cantó són simples objectes que tu, amb el teu poder màgic
de la teva masculinitat, les pots conquerir perquè tu els parles d'aquesta manera
que fas la postura de la rodilla i el no sé què, no sé quantos, i màgicament
ja les has conquerit com si, no ho sé, tio, com si haguessis ensinistrat
una mascota, val? O sigui, i el que volia venir a dir és, hòstia, cada cop
aquest fenomen està permeant més en la societat fins al punt que fins i tot a mi,
a Instagram m'estan sortint anuncis de cada dia tres o quatre coaches
d'aquests de la nova masculinitat, estabilitat financiera, emprendimiento,
marketing branding per marca personal i dius, tio, tio, tio, tio, aquesta bombolla
està molt a punt de petar, eh? O almenys espero jo que estigui molt a punt de petar
perquè és que és molt tòxica, molta gent es farà molt mal, zero pena per la gent
que entra aquí, zero absoluta, perquè en general tots són homes masclistes,
però arribar a un nivell ja bastant insostenible, tio, tu no t'has adonat perquè has estat
amb un claustre astúries, però no sé si t'havies adonat d'aquest tema.
Pocs brots entre vaques i cols, eh? O sigui, no n'he vist molts aquests dies,
però igual el que estàs veient és com no els brots en si mateix sinó com el producte
de tota aquesta escola broniana que està funcionant molt bé. És a dir, realment,
el que vol dir que el producte funciona, que aquesta gent té algo valuós entre mans,
perquè molt de negoci quin és al final? Jo et donc càtedra personal perquè milloris
i siguis la teva millor versió de tu seria com un curs, bàsicament, no?
Bàsicament és un... Com tu venen ells és elevar-te, com si fessin un upgrade
a la teva persona, és invertejar en tu mateix per elevar-te com a persona.
Ajuda personal que l'únic que fa és ajudar el professor, com si diguéssim, no?
Monetàriament sí, perquè és com sifonejar la teva pasta cap al compte d'aquest coach,
d'aquest professor que t'està donant els cursos, que a més a tu n'ha la comissió
per a cada persona que li portis, per tant ja li estàs fent la seva feina
de marketing per aconseguir gent nova a canvi d'unes comissions, per tant tu ja veus
que t'entra alguna pasta i dius, ah, bueno, sí, alguna pasta ja estic fent,
però mai serà suficient com per compensar totes les hores que li has fotut i al final
ell també et canibalitzarà la gent que tu tècnicament hauries de tenir com a client.
Ah, o sigui, literalment és una piràmide.
Són piràmides, no, no és que literalment és un esquema de Ponzi.
O sigui, però potser el que tu veus pel carrer, Àlex, és el producte de tot plegat, no?
O sigui, són els alumnes dels brots que ara s'estan graduant i s'estan convertint
en els seus propis coaches que estan amassant les seves audiències.
Potser per això ara es comença a veure més al carrer això.
Si estic poc exposat a l'asfalt, però potser hauria de sortir més.
A veure, si al final aquí es tracta d'una... com t'ho diria?
És d'una... és una qüestió d'existència.
És a dir, el brò ja existia.
El brò no tenia nom, ni tenia forma, ni tenia color.
Però tota aquesta gent que era brò en potència s'ha materialitzat, ha passat a existir.
O sigui, ha sortit del no-res.
I ara és una classe social, és una tribu.
Si a la gent que potencialment era brò, cada cop li és més fàcil ser-ho,
perquè tenen més a l'abast poder convertir-se i definir-se en això.
Per què? Perquè agafant aquesta indumentària tenen aquestes marques,
tenen aquests batuts proteics post-gymnàs, les ulleres de no sé quantos,
la cera de cabell i ja ho.
I aleshores es converteixen en... tot empaquetat, passen a ser brò.
Però el brò ja existia, no és que s'hagi creat un tipus de persona nova.
Simplement jo crec que cada cop hi ha més... com es diu això?
Un desencis amb el tipus de masculinitat potser ara està més de moda,
o que ha estat més de moda, o que ha tingut més visibilitat en els últims anys.
I molta gent que no es veu identificada amb això...
Jo no em veig identificada amb una visió més moderna de la masculinitat,
on la vulnerabilitat està bé, on anem a visibilitzar tots els temes de salut mental,
o la bisexualitat, la diversitat sexual, etc.
O altres tipus de coses, o com ets.
Cada cop s'ha donat més visibilitat, per exemple, als Jocs Olímpics,
o a altres grans gales dels Oscars, etc.
Potser gent més... que no conformaríem els cànons de la idea apolínia,
de masculinitat, l'antiga Grècia, que està completament passat de moda.
Hi ha gent que diu que vol mantenir-lo antic perquè s'ha perdut tot això.
Ells volen ser David.
David també tenia un penis molt petit, però tampoc entraré aquí.
Volen ser David per les coses bones, que diuen que estava musculat,
tècnicament guapo, era com un ideal de bellesa, de força, de masculinitat,
de valor, d'honor, totes aquestes coses.
Ells pensen que l'home ha perdut totes aquestes coses perquè la ideologia woke
i el moviment LGBTQ, etc. ha acabat amb tot això.
Res més lluny de la realitat, però aquesta és la seva narrativa.
I això és el que és molt perillós, perquè hi ha tanta gent que,
a través d'aquest desencis, està abraçant aquesta nova masculinitat,
que per més masculinitat ultra-mega tòxica, que a mi em fa pensar
que anirem a donar passes enrere en progrés social.
I des d'aquí aixeco la mà dient, escolta, està bé això que estem permetent,
realment volem aquesta cultura de veure aquests exèrcits de brots pel carrer
que acabaran fent que retrocedim en valors, que retrocedim en progrés social
i en drets per col·lectius minoritzats, simplement perquè ells
han perdut una mica del seu privilegi.
Però això és un angla cultural, tecnològic i interessant, perquè de la mateixa manera
que el moviment religiós va ser possible la seva extensió gràcies a la premsa,
és a dir, a la printing press, que no sé com es diu en català, exactament.
Premsa escrita.
La màquina de Gutenberg, saps?
Premsa. O sigui, la imprenta.
Sense més, no? Perfecte.
Et diria que al final això ha trobat el seu canal la difusió perfecta
en les xarxes socials, especialment aquelles que viuen una mica d'aquest desig,
d'aquesta guerra d'estatus, i ha trobat el caldo de cultiu perfecte
per disseminar aquesta idea.
Però, clar, una cosa és disseminar amb la premsa, com dèiem,
que vas imprimir coses i era un procés lent, i és el que tu dius.
Això el que fa és que t'explota les mans.
Està funcionant molt més ràpid del que semblava, perquè, vull dir,
fins fa quatre dies no era res.
I ara sembla que... Jo també els veig amb cos i forma.
Bromeges amb el que els hi hem donat cos i forma, però el cos i forma és claríssim.
És aquell pentinat que tu dius que va molt rapat pel costat,
tots plens de tatuatges...
Aquí hi ha un model de negoci al voltant.
Hi ha marques que encara han de créixer molt en aquesta època.
Totes aquestes marques de batuts de proteïnes, de MyProtein, i totes aquestes,
nena, que t'estan fotent calés.
Sí, a veure, ja no només és per la difusió.
Fixa't que té molts elements en comú amb les campanyes de tabac del segle passat,
on totes les campanyes de tabac, o inclús de cotxes,
anava orientats a ser... Per exemple, els cotxes de gamma alta.
Ets una persona d'èxit si conduies cotxes, suposo, amb un Audi en un moment,
i aleshores tot eren homes, que si vas mirant l'evolució dels anuncis,
començaven a ser homes que tenien dones,
un ornament al seu voltant, que bàsicament estaven amb ells pel cotxe,
no és el que et donava a entendre l'anunci.
Després, tu conduies aquell cotxe i anaves per les millors carreteres del món,
és la persona que vestia molt bé, que tenies els Rolex,
guanyaves molta pasta perquè conduï aquell cotxe.
El que et ven és un estil de vida,
i aquest és el principi fonamental pel qual està triomfant aquesta vessura,
és perquè a nivell de marketing ha anat a donar el clau.
Em sona recordar que en algun episodi ja parlàvem de les diferents etapes
de quant bona és una campanya de marketing,
i aleshores, en els nivells més baixos, els nivells més dolents,
et venen un producte.
I després, quan t'acostes un producte, et venen què pots fer amb aquell producte.
Després et venen una solució.
Segons, més vas fent xec a totes aquestes coses,
més vas pujant en l'escala de quant bona és aquesta campanya.
Al següent nivell, ja et venen una solució.
Després ja et venen un estil de vida.
Si algú t'està venent un estil de vida, és com un...
Hòstia, ja és un producte que es ven sol, perquè tu arribes aquí...
Com arribes?
Anem a disseccionar-ho una miqueta.
Arribes a Instagram per algun contingut que ja et crea interès,
ja sigui perquè estàs a favor o estàs en contra,
perquè són tipus de contingut especialment orientats a gent
que li pugui suscitar un tipus de reacció...
És a dir, favorable o defavorable, però molt...
Com dir-ho? Em falten les paraules, tinc molt poc...
Però molt visceral.
Era dir, hòstia, no estic d'acord amb això o em mola moltíssim.
Clar que sí, però...
Clar, això en algoritme t'ho porta tu.
T'ho porta tu.
I t'ho porta perquè tinguis una reacció molt visceral contra aquell tipus de contingut.
És a dir, ja t'entra en ràbia, saps, quasi?
Sí, sí, hi havia un altre imbècil que em va sortir l'altre dia,
perquè a més, et surten el recommended for you,
que dius, no, tio, si el recommended for me les pilotes.
A mi, a Instagram m'has de recomanar coses de gats i de pokémons, i anem bé.
Però cada cop m'estàs recomanant més merda d'aquests brots,
és que ni de n'hi do la ve, ni clico.
Però els anuncis, clar, deuen targetar ja.
Doncs home blanc de certa edat que...
Jo què sé, que té interès en tecnologia, viatges i no sé què,
i posa fotos de tal de tal...
Per tant, posa-li aquests criptobros, bàsicament, o digue-li com t'hi vulguis.
Em va sortir un patat també d'un altre pau, que em sembla que és català,
que viu a Andorra i que li va posar com marques al seu cotxe
tècnicament deia de quants ciclistes ha tirat ell amb el cotxe.
Què dius?
Això primer ja és reportable.
És de mica imbècil.
I el contingut era com del part, va, putos ciclistes, són una plaga,
jo vull anar amb el meu cotxe per allà,
i clar, no es respecten a nos eguantos, i mira, jo ja no els respecto a ells, i tal.
Clar, què fa això?
Uh, crees una divisió social de la hòstia,
perquè per un cas tens la gent que li comenta allà,
hijo puta, que ara què estàs fent, que mataràs algú,
això és reportable, arroba policia i l'està denunciant i tal,
però a la vegada li està posant molt contingut, l'està enviant a altra gent,
mira què diu aquest subnormal, no, hem de denunciar aquesta persona,
però li estàs donant molta més visibilitat perquè al final li paguen per reproduccions
i per engagement, i la gent que està a favor d'aquest tio,
que diu, ah, mira, ja surt, per fi una persona que pot dir el que pensa,
una persona que parla sense filtres o que diu el que jo penso, no sé què,
i que jo estic d'acord amb aquesta persona, doncs a mort amb aquest, bro, saps?
I llavors, clar, aquí has creat una divisió.
Quan generes tot aquest entorn de ràbia i de...
hòstia, és que no em surt la paraula, tio, indignació, indignació és la paraula, eh?
Quan generes indignació la gent està molt més propensa a comentar,
per tant alimentes l'algoritme, l'algoritme recompensa aquest tipus de contingut
perquè són uns autèntics fills de puta tots els que porten aquests algoritmes
i estan especialitzats en optimitzar per la indignació, no?
I aleshores, per això triomfan tant les fake news i el contingut,
doncs més científicos que, doncs no té cap tipus de repercussió a les xarxes socials.
Dit això, arribes per aquí, això és on arribes,
al principi del funnel de conversió és arribar per un post random d'algú que et passa i diu
mira aquest imbècil que malament que parla o mira les pintes d'alladós
o mira que aquí se li nota que l'han pillat amb un... jo què sé, amb un Maserati llogat.
Es nota que no és seu perquè la matrícula no sé què és el que és el que és.
I tu ja el mires, ja has mirat un.
En un altre llat en arriba un altre, com que te n'han enviat dos i n'has vist dos,
l'algoritme diu calla, que aquesta persona ja ha vist dos vídeos d'alladós,
l'hem de posar alladós o coses com alladós.
Per molt que tu no t'interessi gaire, ja has vist dos vídeos i igual,
te'n passes un altre i em comentes o l'envies una altra persona,
entres en la roda.
A mi, jo ja ara és obrir Instagram, t'ho juro, i abans fa uns...
jo crec que m'ho recordo de fa un any comentàvem que a mi em sortia molts anuncis de salut mental
i de coses de gats i no sé quines altres històries que dius bueno,
que algú ho saben, però és que ara em comença, o sigui, ara un... tres de cada quatre anuncis
és un tio blanc heterosexual reclamant els viejos valores,
reclamant la nova masculinitat, reclamant lluitar contra el woke,
contra los zurdos, los zurdos mantenent gent d'esquerres.
I més indigència mental d'aquest tipus, que això està, però està infastant,
i això és el meu Instagram. Aleshores, gent amb menys criteri,
com no els han de convertir si li estan dient el que volen?
Si li estan donant el contingut que volen, si li estan venent un estil de vida que és...
Mira, jo abans era... no me'n recordo d'història al Lladós,
però em sembla que era O Cambrè o Fontanè, una història així,
i diu, ja la soc milionari, i vaig a tot arreu, poso una samarreta, estic mazadíssim,
mira totes aquestes paves que van per aquí sense roba al voltant meu,
i faig uns porpis i amb això faig molts diners. I en realitat l'únic que està venent
és un esquema de Ponzi. Doncs, clar, els hi estava en un estil de vida,
la gent no rasca més enllà de la superfície, i això, tio, està calant molt fort a la societat.
A mi em preocupa moltíssim.
O sigui, tu dius que tu t'exposes aquest contingut i això, diguem-ne, apela a la teva inseguretat,
a que, diguem-ne, la teva vida no és un reflex directe del que veus allà,
allò és exactament el que tu voldries o el que tu penses que voldries per la teva vida,
i ell ja et dona, no et venen un camí cap a aquella sortida, i el seu model de negoci és
vina, et posa a tot arreu de la meva ala, que jo t'explicaré com ho vaig fer jo,
perquè jo abans era un desgraciat com tu, i ara, mira, soc exactament tot el que tu vols ser,
jo vaig caminar aquest camí i jo ara t'ensenyaré com el caminaràs tu,
però l'únic que faràs tu serà pagar-me diners a canvi d'absolutament res.
Aquesta és una mica la idea, no? Exacte.
Vale, això ho poses a la coctelera del social media, en una cambra de miralls de coses
que mai arribaràs a tenir, però que veus el millor de cadascú,
però no veus els moments de tristó ni els moments de pena d'aquesta persona,
i tu et penses que allò és exactament el que rebràs, no?
A veure, també apel·la molt a la... jo crec que la debilitat... bueno, sí, és que és...
és que el món està malament, Àlex, anava dient la debilitat mental, però és que realment...
puc veure com la gent hi cau, el que passa és que no puc defensar que després
em surtin a l'altra banda i em diguin que els han robat. A veure, és que...
és difícilment defensable, eh?
A mi el que em costa entendre són dues coses. Una és...
portem més de deu anys a Instagramar les nostres vides, que queden...
igual que a mi de quinze, eh? Corregeix-me si m'equivoco.
Però portem molts anys... no és allò que quan surt, quan surt una nova tecnologia,
al final encara no veus, no saps on està l'engany, no?
Quan surt una nova tendència i, hòstia, per les xarxes socials, al final
tu venien com un nou, reconnecta amb la gent del teu passat i estarem més connectats
amb tothom i tot el món podrà tenir internet i, per tant, tothom podrà parlar amb tothom.
Hòstia, mira que bo que és tot això. I després veus que ha servit com a caldo de cultiu,
com a plataforma per moltes coses molt reprobables, com grups per compartir
contingut que estaria prohibit en altres llocs, o temes de les fake news
com hem comentat, bullying pels crius avui en dia, etcètera, etcètera.
O temes d'assetjament a la feina, fora de la feina i tal qual.
Portem 15 anys amb Instagram dient que és que Instagram és la cultura de l'aparentat,
del cartró pedra, de mira aquesta foto, jo estic aquí a Santorini
amb una posta de sol maquinífica i tal i he aconseguit aquesta foto.
I en realitat has estat 3 hores menjant-te a la cua per poder-te fer la puta foto
que tu mires i estàs rodejat de turistes i has hagut de pagar-te amb algú perquè et deixin l'espai
i l'únic que estàs fent és contribuir a la gentrificació del lloc i aquella foto
té zero valor artístic perquè la fa tothom al mateix lloc.
Ja m'entens, no? Podria anar tirant del fil, però a la vegada seguim fent-ho.
La gent segueix fent aquestes putes fotos, la gent segueix postejant només les coses bones
de la seva vida, però amagant les dolentes. Per tant, cada cop genera més frustració
a l'altra banda de la pantalla de la gent que mira el teu contingut i pensa
tothom és mega feliç amb la seva família, els seus gats i els seus gossos
i el seu cotxe i se'n va de viatge i no sé què. I jo tinc una puta merda de vida
i estic fent doom scrolling a Instagram veient tota la vida meravellosa
dels demés i la meva vida és una basura i estic deprimit d'ahir menjant-me uns harendes al llit
i estem perpetuant aquest model. Això per un cantó és una de les coses que em xoca.
Una cosa només. Digues. Sobre aquest punt, estic d'acord,
però i crec que ho hem contat alguna vegada, és el que nosaltres o almenys a mi
em donava la sensació que eren coses que estaven ja per sentades,
guerres acabades a la societat, coses que eren superevidents al meu cap,
com encara estan afectant en el long tail i quanta gent s'està despertant
en aquestes evidències que per ells abans eren opaques. És a dir,
crec que estem avançant en aquest discurs 27 passos per davant
de la mitjana però de la mitja.
El que passa és que a tu et sembla, perquè per tu és molt evident, perquè jo què sé,
és la mítica cosa de quan tu veus una pàgina web, per exemple, hi ha molta gent que et mira
les fotos baixes i passa, però no ho sé, si tu et dediques a fabricar-les,
el primer que et preguntes és que em passa pel cap sempre, tu com fots calés?
I ja intentes buscar-li un model de negoci o mires i intentes com està fet.
Això no ho sé, el dia que Instagram apareix, el primer que et preguntes és
com fas calés? Quin és el teu mòbil de negoci? Com apeles aquests sentiments de la gent?
Com creixes orgànicament dintre de la societat? I realment veus aquest discurs i l'analitzes
i la deconstrueixes perquè et dediques a això d'alguna manera directa o indirectament.
Però clar, d'aquí a que el Joan Pérez faci aquest raonament,
jo penso que hi ha unes setmanes però en realitat hi ha unes dècades.
Llavors, aquest model de negoci que apela com aquesta indignació humana,
aquests sentiments negatius, és a dir, aquesta idea que el contingut neutre
a internet no triomfa, és una cosa que potser jo i tu podríem saber des de fa 20 anys,
des que va sortir 4chan, però hi ha gent que no ho està veient fins a dia d'avui.
I potser molta d'aquesta gent que... A veure, és aquesta idea de...
anem a suposar que no tothom és imbècil.
M'agrada molt aquesta teoria. Seguim, seguim.
Clar, tu quan entres a aquesta roda, és a dir, quan tu fas clic,
quan tu fots la targeta de crèdit per pagar-li a aquest tio,
1.500 pavos per un curs o el que collons costi, tu estàs esperant alguna cosa.
És a dir, això per tu té esperança. Tu veus una cosa a l'altra banda i no et dius
que no serà que estigui clicant perquè aquest post m'ha provocat indignació,
perquè estic veient només una part de la seva vida que ell m'està ensenyant,
però potser el 99% del temps és miserable, clar, aquest raonament no el fas.
És a dir, estàs comprant una billetera calenta.
Llavors, igual aquesta és una cosa que volia, abans que seguissis amb el segon punt,
que no recordo quin era, no sé si ho heu mencionat, però és aquesta idea
que hi ha molta gent que encara no s'ha despertat en aquesta realitat.
És idea per un altre dia.
Sí, sí, sí, des d'aquí tampoc vull transmetre idea que, ui,
jo soc un home molt desperta i tinc clara evidència de tot això,
però, hòstia, tu t'adones que la gent està molt a la targada.
No, veus, ho sento, té a treure la humilitat, malgrat que vulguis ser humil,
i ho valoro, jo també intento sempre ser humil i crec que és un molt bon valor,
que per ser allà no promou, però crec que no hauries de ser humil aquí,
perquè és un càrrec de càrrec de càrrec de càrrec.
Estàs molt literat o molt avançat en aquesta conversa,
de la mateixa manera que, si vols que parlem de cotxes, em sap greu,
doncs hauràs de ser humil, perquè no és una conversa on puguem entrar.
Igual que si vull parlar de Pokémons, és exactament el mateix.
Correcte. I, com tu deies, hi ha dos punts.
Un és aquest, que és el de... Ja l'hi hem donat moltes voltes,
però l'altre és el de... Hòstia, realment la societat està tan desesperada
d'haver-nos d'agafar com a un clau roent aquest tipus de personatges,
com la gent es va agafar a certs moviments sociopolítics
de segles anteriors, per pura desesperació, quan hi havia, digue-li,
les grans depressions, postguerra, etc.
O sigui, tan desesperats estan els homes, tan apelen a la teoria pendular aquesta
de dir que, clar, li hem donat massa poder a tot l'espectre de gent woke
i ara el que volem és nosaltres recuperar tot el terreny perdut i tal.
O sigui, tan han perdut com per haver-se de llançar braços d'autèntics estafadors
i líders de sectes, com per abandonar tot tipus de criteri propi
que no sé si en tenien per començar, i donar el que dius tu, la cartera,
la billetera, a cegues, a gent que els està donant la promesa
que es convertiran en uns autèntics casanoves, dandis, digue-li tu el que vulguis,
Don Joans, autèntics conquistadores, dones, fama, reconeixement, diners
i sort en el joc. És que això és el que a mi m'està xocant de dir
hòstia puta, l'home blanc heterosexual ha perdut una miqueta de privilegi,
s'ha convertit en l'autèntica generació de cristall,
això no és meu, és una frase que havia vist por ahir,
que dic que el que s'està descobrint quan algun tipus de contingut,
que per exemple els Jocs Olímpics van fer la representació, em sembla,
de l'última cena amb gent vestida de manera diferent,
o cossos no normatius, diguem-li. No ho vaig veure,
soc anti Jocs Olímpics, però on va arribar aquest tema?
Qui va posar el crit al cel i qui va posar-se a plorar perquè hòstia,
s'havia encarrat, és una icona del cristianisme o res,
van convertir tots en crius ploraners autèntics ploramiques
i qui es va demostrar qui era l'autèntica generació de cristall,
que a la mínima que s'empodera una miqueta un col·lectiu minoritzat,
tothom ja es posa les mans al cap i a dir que és la fi del món.
Per mi és un tema que em xoca molt, em té fascinat,
però fascinat mal, fascinat bien, de veure com,
a la mínima que es perd una miqueta de privilegi d'estatus quo,
de la masculinitat aquesta tan fràgil, hòstia puta, és, és...
No ho sé, em falten paraules per descriure els sentiments
que estic provant cada cop que veig aquests brots pel carrer,
que els sento parlar, o que veig un altre influencer d'aquests
que em surt avui a Twitter, em sortia no sé qui també,
un anunci d'un altre tio d'aquests de René de no sé cuántos,
que també, saps, et venen...
Són tuits continguts aquests com bastant buits, tuits molt inspiradors,
podies dir, ah, mira, però segueixo perquè, bueno, sí,
tres o quatre tuits aquests m'han encaixat
i a la que entrava al seu timeline, ja al quart,
ja hi havia un contingut polític, saps què, posava parir,
jo què sé, saps, ho vull dir que era directament trànsfob,
era homòfob, era no sé què, però tenia ja alguna cosa
que dius, hòstia puta, és que això és directament esreportable, saps?
Sí, quatre o cinc tuits, com perquè entris i li facis like
i li facis follow o el que sigui, perquè ja tinc un seguidor més,
i a la cinquena, patapam, ja te l'aclavo, ja et dic que l'esquerra
és comunisme i, per tant, es menjaran els teus bebès
i el Pere Sánchez terrorista, saps? No ho sé, tio.
Em veus tornar una miqueta indignat de vacances, eh?
M'agrada quan estàs indignat, però una cosa és, i això és l'evidència,
que el contingut neutre a internet no funciona, funciona el que polaritzes,
això ja crec que ja ho hem après tots. Exacte.
Però després està aquesta idea que m'agrada que la treguis de...
A veure, tu penses, tu comences des d'aquesta idea i dius
no, mira, és que els diners no fan la felicitat, i això és cert, d'acord?
Jo penso que la felicitat és una cosa molt direccional, no estàtica,
és a dir, no ets on estàs, sinó cap on et mous, el que et fa feliç,
més que al punt on et trobes, no? Llavors, on va aquest discurs?
Ara, imagina't, i poguessis-me dir la felicitat d'una tribu,
en un país poc desenvolupat, en un sobte de fugi, tio, allà al mig de la selva,
i una persona, doncs amb un iot i dos jets privats,
si són independents i un no sap que l'altre existeix,
possiblement la direccionalitat de la seva felicitat tindria molt més impacte
en com se senten, però crec que per primera vegada
som la primera societat que està extremadament connectada
i el problema que té això és que trenca l'escala social.
A què em refereixo? Si tu vius en una situació de pobresa,
però estàs progressant, la teva posició està millorant,
realment sí que tens uns deltes de felicitat molt positius,
però el que et posa una llosa sobre el cap és que estàs exposat
a unes realitats que en realitat no són realitats, però és igual,
però perquè te les volen projectar ells de gent que està fent coses
que estan tan fora del teu abast que creus que mai podràs arribar.
És a dir, no pot ser que tinguem nens del barri de Gràcia
que sabent o pensant-se que el new normal és tenir un jet privat.
Aquestes coses estan trencant com aquesta progressió de creixement personal
o de felicitat de la gent, perquè d'alguna manera estàs emmirallat
en coses que no és que estiguin fora del teu abast,
no és que no siguin reals, sí que són reals,
però la probabilitat que passi és molt remota.
Llavors, potser aquesta exposició és el que genera un moviment criptobrò,
perquè capitalitza molt amb aquesta idea de mira,
tu sol no hi arribaràs perquè no saps com fer-ho, saps que és possible,
per tant, seràs un miserable tota la teva vida perquè jo ho tinc i tu no,
però jo tranquil que t'explicaré com hi arribaràs.
Potser això és el que crea tots aquests models de negoci.
Aquí hi ha una part que és que també tenim el viatge de superviuència,
que és que quan veus una persona que diu haver sortit dels cursos d'allados,
per dir alguna cosa, només veus aquell, però no veus els altres 50.000
que sí que ho han abandonat, que no els ha anat bé,
que han perdut la pasta i que ara estan en processos legals
per intentar recuperar o directament s'han pagat un tret, saps?
No ho sabrem mai. Aleshores, tu és una persona que diu
que conec una persona que va fer i sí, li han anat molt bé.
Quantes altres no li han anat bé, no cal entrar més
en detall que és el viatge de superviuència que t'ha fet,
però no ho sé, és el que em fa pensar.
A més, hi ha una altra cosa que també és que els efectes
d'aquest tipus de contingut, barra, estil de vida,
també és una cosa que veus en molt llarg plaç.
Per tant, les coses que donen recompensa immediata o un càstig immediat
és més fàcil que et facin corregir el teu comportament.
Si tu fots un xute d'heroïna i casi la palmes,
tècnicament no la tornaràs a fer mai més, per dir alguna cosa.
Però l'efecte de l'alcohol, com que és en llarg plaç,
la gent va bevent i veu una miqueta cada dia, no passa res,
i als 70 anys tens un fetge que sembla una esperdenya.
Et passa exactament el mateix aquí,
que si tu fas una mala inversió a una altra cosa,
algú t'estafa, et fa una estafa d'aquestes,
d'aquestes de phishing per SMS,
merda, m'han fotut 300 euros de la conta corrent,
ja no tornaré a posar mai més, no tornaré a obrir SMS,
ja s'ha après.
Però aquest... et vaig treient una miqueta d'aquí,
vaig treient una miqueta allà, no, és que és un curs,
espera, tranquilo, que tot està per llegar.
50 euroets aquí darrere de Ferral perquè m'has portat una persona.
Ah, bueno, no, ja tinc algú, saps?
Tot aquest moment sectari, avui és un episodi no preparat
sobre el tema de les estafes piramidals, aquestes dels Cryptobros.
En podrem fer un de preparat.
No sé si val molt la pena perquè hi ha força contingut
mitjans de més o menys investigació i també
molt més generalistes, i inclús
contingut a YouTube que estan començant a desmuntar
la gent. No sé si val la pena, m'ho miraré
si té sentit, en podem fer un altre, però déu-n'hi-do.
Saps? O sigui, jo espero
no equivocar-me, eh, però no crec que els hi quedi
molt de temps. Si ja veig... començo a veure
que està molt poblat, aquest sector, quan ja veus molts anuncis
a tot arreu i... no ho sé, potser m'equivoco
i encara li queda molt el moviment broïsta.
Però... hòstia puta,
t'ho juro, eh, estic bastant saturat i a mi em fa por
que aquest tipus de gent passi a tenir llocs de responsabilitat
de la societat. Ui, greu, el que sí que estic veient molt
és, i ho has mencionat tangencialment,
això d'anar
a dinar, esmorzar, sopar a algun lloc
i veure el mític influencer
amb el seu petit equip de rodatge, és a dir, un minion
amb una reflex, demanant 73 plats,
provant anar una mica de cadascun fotent el numaret
històric, deixant-s'ho tot, evidentment, i marxant cap a casa.
Em veig molts d'aquests i també... també amb gent d'aquesta
amb el seu kit de rodatge mòbil posant-se com a mil
llocs singulars i fent-se la foto. Això està creixent
d'una manera i és aquesta idea que tu dius de, hòstia,
he fotut dues hores de cua per treure'm la meva foto
fantàstica però no t'explico lo molt miserable que ha sigut durant el procés.
Saps? Aquests sí que et compro que...
que d'aquests diem molts. Saps on no estan aquests o no?
Els esmorzats de Forquilla Alex. No estan els esmorzats...
Tampoc és en el poble aquest on vas anar tu de vacances.
No, allà no, allà no, allà no, allà no.
No, no, no, no. A mi això em porta...
em porta a pensar que dius... on arribarem al límit?
O sigui, quan acabarà? On arribarà el nivell de saturació
de contingut i ens cansarem ja de dir...
hòstia, doncs ja gravar-ho tot, vinga,
a la foto de cada plat que t'estàs menjant al restaurant,
de cada mojito que t'estàs fotent en aquest rooftop, va...
de no sé on fer una story, un reel,
un live, un no sé què, saps ho vull dir?
Què serà el nou episodi? Tio, a mi em fa...
tinc curiositat per saber si serà una cosa,
que serà una evolució d'això,
un fenomen social que serà una evolució directa
d'aquesta batalla per l'atenció amb la generació
que tindrem en contingut, que cada cop té menys cost
i menys barres d'accés i tal, o serà una cosa
antagònica, una cosa diametralment oposada,
que serà l'anonimat complet,
la batalla per la privacitat...
no ho sé, a mi em té bastant intrigat i si és la segona
espero que vingui ja perquè tinc molta pressa.