No hem fet falca, eh, Marc?
Els dobles episodis se'ns donen malament perquè no fem la falca publicitària.
Jo vull que quedi palesa la dedicació que tenim,
no només aquesta petita empreseta de foc a terra,
sinó també la nostra audiència,
que si ho veig en les condicions que estic gravant, bàsicament són infrahumanes.
Fa escassos minuts que es vis en l'anterior epijòdica,
fa una setmana però en realitat no, és fa deu minuts,
perquè els hem gravat junts.
No és veritat que m'estan mirant una mica les cames per aquí sota?
Potser t'has adonat?
És perquè fa uns minuts que m'estava traient amb unes pinces unes garrapates,
perquè aquest matí he sortit entre vaques a caminar i a córrer aquí a la muntanya,
i em notava que em picaven molt les cames i deia com garrapates enganxades.
He tingut que treure'm les amb pinces, però jo estic aquí gravant, entens o no?
Al mig de la natura, entre quatre mosques, que veus que estan ple de mosques, això.
I això va pel Noel, perquè aquest episodi és pel Noel.
El tema de les garrapates és complicat.
Un dels meus socis, el Xavi, em va pillar una i ha estat xungo.
Semana, si no, mesos.
Hi pot haver-hi una febre, hi ha unes, un tipus de garrapata.
No sé si es diu garrapata en català.
En qualsevol cas, que porten una malaltia bastant complicada.
Que ves amb compte si agafes febre avui o d'aquí dos dies ja saps què és.
Abans de començar, per la pregunta del Noel i una mica per context,
primer i sobretot, ja no tant pel tema de la Falca,
però felicitar la gent de Parlem perquè estic veient els resultats.
Al final són una empresa pública.
Per tant, els seus resultats són anunciats de manera periòdica.
I el creixement que estan tenint, la veritat, és notori.
Felicitar la cúpula directiva des d'aquí.
I veure què és tant...
D'alguna manera m'agradaria que es convertissin en l'Amazon català.
És un somni humit que tinc.
I ho farem tot el possible des d'aquí per ajudar-los.
Però, felicitacions, Xavi i equip, i des d'aquí tota la nostra estima.
I el suport i el recolzament que ens doneu pel podcast.
L'altra cosa és que ja fa vàries setmanes, no sé si tot t'ha passat,
més o menys ja ens ha passat des del principi del podcast,
que la gent ens escriu.
Però ara cada setmana ja m'està arribant contingut de gent.
M'explico.
Quan vam fer el de les missatges aquests de WhatsApp, Instagram,
els grups aquells que intentaven fer estafes i tot això,
rebre bastants missatges de gent, com el Nico,
que és un italian que viu a Barcelona i que escolta el podcast,
i que em va passar les seves estafes.
Des d'aquí una versada.
Dir també de gent que ja, per haver parlat de la seva empresa,
ho deixarem en genèric, que han signat contractes amb clients,
perquè ho hem mencionat al podcast, i els han contactat,
i han provat, i ja ho.
I ha anat bé.
M'agrada veure que ja estem en una dimensió de...
Estan passant coses.
Només que per comentar-les.
Parlar d'una empresa, començar a generar interaccions,
però al final, quan ja tens milers, si no des de milers d'ouïents,
però no ens adonem de l'impacte que, quan diem alguna bestiesa,
o alguna cosa que no és una bestiesa,
que ho estan escoltant moltíssimes persones
i que això pot generar canvis.
I ja està, sempre volia treure això a culació.
Jo dic moltes bestieses, Àlex. Això és dolent, oi?
Sí, però les més heavies les vas dir al principi de tot.
Els primers episodis, Déu-n'hi-do, vas començar disparant fort
i després t'has anat calmant.
Em sembla que el més el que diu...
Jo era més contingut al principi i després m'he deixat anar,
perquè em veient que tampoc passava res.
De moment encara no hem arribat a cap demanda, però tot arribarà.
Bueno, almenys aquesta gent de Parlem està començant a obrir botigues.
Ho has vist o no?
Exacte. Els hi direm que podem gravar un episodi des d'alguna d'elles.
Va, contestem la pregunta del Noel o no?
Perquè així ja fem els dos episodis que ens deixen tranquils
i la resta l'agost...
Ja tornarem.
Aquest del Noel, que surt arran dels deu anys de MarsBased, de fet...
Sí, sí, sí.
Va aparèixer allà això perquè va venir i estàvem parlant
i va veure que gent parlava i feia aquestes coses que es diuen
en català internacional networking.
Va anar i va dir que a mi això no se'm dona gaire bé.
Jo això de fer el networking no entenc molt bé com va
i veig que aquí la gent en treu molt de suc,
però jo no sé exactament com trencar el gel ni què dir en aquestes situacions
ni com entrar en la gent.
Al final no sé si és com treure'n profit de la situació
o inclús per tu mateix passar-hi una bona estona.
Abans de contestar-li, m'agradaria pensar
que és una pregunta que no necessita resposta
pel fet que a mi em recorda molt, la setmana passada que parlàvem de la uni,
que és un dels grans aconteciments de qualsevol humà,
especialment si va a la universitat i és molt donat a sortir a les festes,
és que pots veure de dia.
Veure amb V alta o veure amb V baixa?
Amb V alta, amb V alta.
Aquest concepte de fem una barbacoa i podem començar a veure,
ens podem començar a emborratxar pel matí,
al migdia, tampoc anem a promoure l'alcoholisme a les 9 del matí,
està bé fer carajillos, al desmorzar, cantar hòsces, en fan molts,
aquí nosaltres som més a dir que es pot veure durant la tarda
i després el dia següent estàs fresc com una rosa i pots anar a classe,
per exemple, si és un diumenge.
I una de les grans coses que tu veus a la uni és això,
portava molt de temps bevent sempre les discoteques i aixecant-me,
fet un nyap que no podia anar al dia següent a classe,
i és que es pot veure de dia.
És una cosa que en retrospectiva, de nou, sembla molt evident,
però no és tan evident en el moment.
A mi això em va passar, ho veig ara en el moment,
i llavors ja, sincerament, vaig deixar de prendre una sola copa
de passades a les 10 de la nit.
Dit això, aquests event de networking, aquestes coses,
penso que tenen aquest punt de donar-te compte que, possiblement,
no cal que hi vagis a tots.
I quan dic a tots, vull dir igual a cap,
s'ha vigent que pot no anar-hi i no passa absolutament res.
Llavors, simplement el noel és això,
que abans que li contessem la pregunta,
que sàpiga que si no hi vas, l'acontesses directament.
Ja has contestat la pregunta simplement no anant als events,
i la resposta és no cal que vagis als events de networking, noel.
No passa res, la vida segueix i tot va bé.
Ara, si vols, podem contestar com funciona això de treure valor al networking.
A tu això no et dona bé, jo et veig a les festes aquestes,
i et veig còmode. Jo no, jo no estic còmode.
Jo estic tens, jo estic...
Fica allà com que he de fer una cosa, saps?
Mira, a tu se't nota que disfrutes el procés
i no estàs allà per fer el xec.
De la mateixa manera que la uni se't va atragantar perquè no veies el final,
crec que aquí no. Aquí se't nota suelto, se't nota relaxat.
Et diré que no, que és una falsa impressió, però és normal.
És a dir, a mi, primer i de tot, m'afalaga, noel,
que enviïs la pregunta de com fer networking
en grans esdeveniments i conferències quan el nostre esdeveniment va plegar
cent-cent-cinquanta persones. Si això és un gran esdeveniment, gràcies.
Perquè, al final, vol dir que va donar impressió que hi havia molta gent
i que hi havia gent molt ben parida i tal.
Però no era un esdeveniment gran, és un esdeveniment relatiu.
A la teva mitjana, inclús et diria, no?
Perquè al final hi ha molts tipus d'esdeveniments, generalment,
com més friquis i més específics, més de nins xulçons,
doncs pots anar a mitjans de 12 persones o 25.
I poden ser molt bons on, realment, la qualitat de l'individu,
prima part, per sobre que hi hagi molta gent,
i tornen i vas perquè dius, hòstia, només hi ha 10 o 12 persones,
però són de molt alta qualitat, vull parlar amb totes,
és un tipus d'esdeveniment? O hi ha molt poca rotació de gent
i sempre sou els mateixos 12, però el valor de l'esdeveniment
és que us ajunteu per sopar, jo què sé, persones que teniu empresa,
projectes bootstrap, d'open source i que factureu més de 100.000 pavos l'any.
Fantàstic, però no és un col·lectiu de gent que es pot ajudar molt entre ells
i si queden per sopar un cop al mes o cada 15 dies
i són els mateixos 10 persones sempre, ja té un valor incalculable.
Si us podeu ajudar molt perquè esteu en diferents etapes
i probablement tots els que fan coses un serveix per l'altre
o pot ajudar a generar idees i tant, i de sobte fas venir una persona nova i ja està.
Esdeveniments de tipus mitjans, aquells que potencialment no pots parlar amb tothom,
perquè dius, hòstia, si hi ha 150 persones en la sala
i el networking dura una hora, seria bastant estrany que parlis amb tothom.
Com a molt pots arribar a parlar amb 30, 20, 30, 40 persones,
una miqueta per sobre, dos, tres, cinc minuts, deu o molt què més
i cobrasses una gran part de gent allà i el valor d'aquest esdeveniment
és el de vaig conèixer gent nova.
Però solen ser els esdeveniments millors per començar quan vas molt perdut,
però no tothom els gaudeix. Ara entraré una miqueta per aquí.
Després hi ha les conferències que et fots coses de més de 500 persones,
on ets un número més, on potser vas només per sentir altra gent que parla,
però tu no parles amb ningú, etcètera, etcètera.
Dit això, començaré per les al·lusions directes.
No, jo no m'ho passo bé fent networking, però és una cosa que he hagut d'aprendre a fer.
Jo soc una persona introvertida, bastant asocial, que s'ha hagut de forçar
a participar de certes dinàmiques col·lectives.
M'explico. Jo abans de l'Erasmus, era una persona que es perdia pel carrer
i abans de preguntar-li a algú com arribava al carrer Escudallers,
tornava a casa i em mirava la guia de Barcelona, el pla de Barcelona,
amb els quadrants i tot això, la guia de carrers, i aleshores m'ho dibuixava un post-it
i tornava a agafar el metro i marxava pel cigall perquè no hi havia smartphones.
Per tant, això de parlar amb gent és una cosa que he hagut de desenvolupar.
A certa edat, 16, 17, 18 anys, no me'n recordo quan, vaig tenir clar que dic
que així no vas bé pel món. Tens un clar problema associatiu amb la gent.
Jo li dic problema perquè era meu, és un tipus de personalitat diferent,
però vaig dir que m'agradaria poder treballar en això.
És veritat que tinc una fortalesa, que és la que no identifico alguna cosa
que no va haver amb mi ni fico i m'ho treballo.
I vaig començar a intentar socialitzar més, a veure com podia fer.
Igual que ho he fet amb altres coses a la meva vida, com és, temes d'autoestima,
temes de parlar en públic, nervis, jo què sé, dic a ells 50.000 coses.
Regularitat, que ja ho he parlat algun cop en el podcast i tal.
Però ho vaig haver de desenvolupar. I una de les coses que em va ajudar va ser
el de dir que vaig esforçar-me a ficar-me en situacions complicades,
és la socialització, sí. Un parell d'anys me'n vaig anar a estudiar a l'estranger
i allò em forçava a plantar-me en un altre país, a entrar en una acadèmia d'idiomes
i haver de socialitzar amb les 30 persones que hi havia a l'aula.
Però jo em posava en aquesta situació. Després l'Erasmus, el tipus de persona que era jo,
en canvi, no hauria gaudit sense l'Erasmus, hauria passat desapercebut.
Hauria estat allà, anar a classe, aprovar els exàmens, potser no anar a festa i ja està.
Era el perfil de persona que jo era. Però vaig deixar de ser-ho.
En el procés vaig passar a ser una persona que a poc a poc va començar a veure-li algú
i a dir, hòstia, doncs igual, és que estava jugant la vida a un nivell molt difícil.
I tampoc vull banalitzar-ho i sé que altra gent pateix molt d'això,
però en el meu cas jo veia que era assolventable i que era un tipus de condició autoimposada.
Però tampoc m'atreviria a fer diagnòstics.
I això, amb els anys, m'ha donat més la sol·lultura de poder parlar al públic
i estar a gust en certes situacions.
Per exemple, jo abans de fer aquest canvi tenia un grup de música i pujava a l'escenari
i no donava ni una nota, sinó un peu amb boles.
Tocava la guitarra, veies que tocava una de cada quatre notes, la feia bé,
i les altres tres les feia malament perquè estava tan nerviós que em tremolava tota la guitarra.
Avui en dia no. Avui en dia puc pujar a un escenari, parlar davant de milers de persones,
com ja he fet, o fer concerts, inclús en coses que pràcticament no he practicat.
Estan situacions que fa 20 o 15 anys em posarien molt incòmode.
Per això ho dic, que al final és un tema de personitat.
Després, a l'estaveniment de MarsBased, tothom em va veure super a gust,
com si fos jo l'hostre de l'anunci de Ferrero Rocher,
perquè al final jo coneixia tothom. Jo vaig invitar personalment a tothom
que hi havia en aquell estaveniment. Exempliats, clients, persones de Startup Grind,
personatats de podcast, amics de l'empresa, amics personals...
En realitat, estava entre amics. Una manera que jo he desenvolupat
per combatre aquesta por a la socialització és fer-me amic de la gent
amb la qual sé que m'hi associo sovint. I aleshores això m'ajuda a portar-ho millor.
Ara bé, tu em tires una conferència de... Jo sé que al setembre hauré d'anar
a un estaveniment de Shopify, perquè són partners i tal,
i m'han convidat a una conferència a Shopify. I no coneixeré ningú,
ho sé molt malament. Per què? Perquè no soc una persona capaç d'anar
i obrir una conversa amb un grup. Hi ha gent que té aquest esquíl.
Jo no, segurament m'ho he de tractar, segurament ho he de treballar,
potser he de fer teràpia, el que sigui, però fins ara he pogut sobreviure
sense això, he estat tirant la pilota endavant. Però no sé com ho faré.
Quan m'ha tocat algun tipus d'estaveniments aquests, jo soc aquella persona
que està per allà i si li parlen, perfecte. A mi, si em parlen
i comencen la conversa, favorós. Però jo començar converses amb gent
que no conec? Uf, ho tenim molt complicat, eh? O es dona una situació
molt evident? Estàvem a punt de demanar a algú a la barra i hem xocat,
o no, tu, mira, samarreta, mola molt la samarreta que portes,
m'ho diuen a mi i comencem a parlar? O jo no seré la persona
que iniciï les converses? Per tant, oju, que no... Les aparences enganyen.
Clar, és que la resposta a la pregunta del Noel des del teu punt de vista
als deu anys de MarsBased és una mica gratuïta. És a dir,
allà era una festa que vas muntar a casa teva. Era molt fàcil,
però jo també entenc el seu punt de dir, ostres, arribo allà, no conec ningú,
a veure com començo a parlar. Llavors, clar, tampoc vols ser el típic
que veus que no coneixes ningú, coneixes algú que s'agafa allà
i s'agafa igual que la garrapata que fa un moment tenia a la cama,
que no el treu ni, bueno, ni amagueu calenta. Jo al Noel li recomano,
entre altres coses també, no perquè jo hi vagi gaire, jo no freqüento molt
aquest tipus de vents, però quan ho faig sempre intento buscar-me un wingman.
O sigui, mai vaig a Petxo Descoberto, sempre intento enganyar algú
per venir amb mi. I a partir d'aquí ja tot és més fàcil a la vida.
Perquè, al igual que l'Alex, jo penso que l'esquil aquest de trencar un grup
per obrir una conversa, és nivell superheroi. Qui té això a la vida
penso que no necessita aprendre a programar. És aquestes persones
que realment ja té el 80% fet. Perquè em sembla d'una fortalesa mental
i d'una bravesa social brutal el fet d'entrar en un grup que no coneixes
i tu convertir-te en el protagonista sense fer el ridícul. Em sembla brillant.
És un art molt sutil de la mateixa manera que els andalusos tenen
per fer segons quines bromes, que quan les fas tu no funcionen igual de bé.
És una realitat, no? Perquè a vegades... S'insisteix el Joaquín.
Exacte. Hi ha gent que té una gràcia per fer les bromes
que si tu la fas igual, a tu el que et toca fer és el ridícul.
Llavors, és complicat. Jo, en la posició del Noel, el que va fer ell
és una cosa que jo mai he fet. És a dir, el fet de dir...
Escolta, em tiro a la piscina, vaig sol, vaig a veure a veure què venden.
Jo sempre intento convèncer algú i el lligue'm curt, que no se m'escapi,
que tinc pànic en la situació aquesta. Jo soc una mica com tu.
Com et diria? Jo no em considero gens una persona tímida, però gens.
Però sí que és cert que tinc molta sensibilitat al ridícul.
I quan dic ridícul em refereixo a... Potser és el fet que pensar de l'altra gent.
Potser és aquesta la idea. Però és...
Ostia, mai trencaria un grup i hi entraria allà i...
Aquest és el meu discurs. Em costaria molt fer això.
Llavors, no crec que sigui un problema de timidesa,
jo crec més un problema de... Potser inseguretat. Digue-li inseguretat.
Digue-li barrera social de voler entrar i voler dir...
Escolta, que soc jo, de presentar-te allà al mig.
Home, no em veig molt capaç. Passaria molta vergonya.
Crec que tinc això. Tinc més miedo escénico que no pas timidesa.
Timidesa al contrari, sí. Un cop et parlen a tu, ja està.
Jo podria passar una mitja hora a dir del que fos.
Segur que el tio és ultrafan de porcs refrigerats per aire.
I segur que ho trobaríem en comú.
El millor consell que tinc és aquest, és el d'anar amb algú.
Perquè si no, no soc ningú per emetre càtedra
sobre obrir una conversa amb algú altre.
A menys que hi hagi com un graund incomú.
Per exemple, jo què sé, fa poc vaig anar a un casament
i vaig obrir una conversa amb la persona que havia obert la ceramònia
perquè va dir una cosa que em va fer molta gràcia,
i a partir d'aquí on comença a parlar.
És un record que ara mateix m'ha vingut.
Hi ha una anècdota que no se'n disfruten per res,
però que potser li funciona el noel.
Si veus algú en comú, crec que és un bon opener.
Però si no tens res, a la màniga,
o t'ho portes preparat de cas, o ho tens malament.
Bueno, tens por al...
Com has dit tu?
A equivocar-te, no?
Però també hi ha la por al rebuig.
Sí, aquesta, aquesta.
Pensa que potser començaràs a conversar i la gent et dirà
que no vull parlar amb tu.
Jo no crec que particularment tingui cap d'aquestes,
però és veritat que soc una persona que a mi les interaccions socials em caga.
O sigui, hi ha gent que l'omple, que li cansen, i després hi ha els ambisocials,
que són persones ambivalents socials que en alguna situació ens omplen
i en alguna situació ens drenen.
Tècnicament, sobre el paper, les persones introvertides
una interacció social li drenen energia.
I això és una persona que s'omple d'energia en contextos socials.
Les ambivalents, és dependent, no sé, a mi hi ha contextos socials que m'agraden molt
i un startup-grind m'omple d'energia,
o els esdeveniments d'empresa, o trobar-me amb el grup de gent
amb qui jo treballava abans, una reunió d'alcohol, per exemple.
M'agradaria, m'agrada molt, gent amb qui m'agrada estar,
doncs m'omple molt, però situacions en què no estic còmode
i poden ser amb una persona, amb dos, amb cinc o amb dosentes,
drenen molta energia. No és el tamaig, és el tipus de persona que hi ha allà.
Aleshores, sí que és veritat que...
Tornant una miqueta a la pregunta del Noel que deia el tema aquest,
com ho fas en grans esdeveniments?
Igual és que no has de començar a anar al Web Summit,
o sigui, no ho portes bé ja en un entorn de 12 persones.
És igual...
Clar, no sé, d'alguna manera,
faig a personalisme amb jugar a futbol o voler fer,
en codi lliure, poder ja fer una contribució,
en llenguatge de programació,
on potser hauries de fer un plugin d'una cosa molt petita,
molt íntim i corregir un text que no està bé.
Comença per allò petit, vés-te'n entrenant i vés pujant escales.
La gent t'han dit massa a comparar el capítol 1 del nostre llibre
amb el capítol 10 de la majoria de persones.
Molta gent amb qui ens estem comparant
han fet unes coses que nosaltres encara no hem fet.
Si no tenim tota la informació,
tendim a comparar-nos i no és una comparació justa.
Aleshores, en aquest cas, jo crec que una cosa que pot ajudar
a persones potser més introvertides,
menys donades en l'àmbit social o amb unes habilitats
completament diferents seria,
intentant, primer, trobar el teu ambient en meetups més petits,
de, hòstia, a tu què t'agrada?
T'agrada el codi lliure de, jo què sé,
la identificació d'imatges per reita virtual.
Fa fabulós, monto-ho.
O monto un meetup d'això o vas a un meetup existent
i comences a estar còmode en aquest entorn
i cada cop pots anar als deveniments més grans.
És probable que en el deveniment petit hi trobis el Wingman
o la Wingman per acompanyar-te al segon deveniment
i dir, hòstia, anem de manera conjunta.
Et donarà eines.
Una altra cosa que crec que a mi m'ha anat bé,
a la persona que vas allà a fer el networking
de manera activa, és posar-te una situació compromesa,
és proposar-te per parlar i donar una xerrada.
Per què? Perquè si tu has estat el ponent d'un esdeveniment,
la gent vindrà a tu a parlar.
Per tant, jo aquí eliminava de l'equació el requisit aquest
de jo he d'obrir conversa.
No. Com puc fer perquè la gent m'obri conversa a mi?
Doncs o bé, portes una samarreta molt friqui i la gent ja t'obre conversa,
perquè portes una samarreta molt guai i, hòstia,
et dones una mica a la nota.
Sembla que no, però la gent que dona nota als esdeveniments
és gent que té inseguretat i té problemes a l'hora
d'obrir interaccions socials.
O sigues ponent. Si tu ets el ponent,
en un esdeveniment et vindrà a parlar qualsevol persona
perquè tenen una pregunta per tu.
No la faran al torn de preguntes i respostes
perquè hi ha gent més tímida o se'ls ha acudit després.
Aleshores, acabada la ponència o la part de networking,
et vindrà sempre dues o tres persones i amb aquelles dues o tres
persones hi ha un altre efecte que és deixar-se i que és purament...
és un tema de naturalesa humana.
Si hi ha molta gent parlant amb una persona,
és bastant probable que més gent es senti atreta a parlar
amb aquella persona.
Si de cop i volta acaba la meva ponència o som tres o quatre ponents
i se li acumulen quatre o cinc persones més que la resta,
l'audiència públic tindrà a anar a més a l'acudada persona
que sembla que té conversa més interessant.
Aleshores, jo aquí em vaig entrenar molt a poder estar més còmode
en ambients de treball quan anava a un esdeveniment,
feia una ponència i al final em començava a parlar
i vaig començar a fer contactes que a la vegada m'ajudaven
a que els veia a un altre esdeveniment i ja no em sentia sol.
O sigui, pensa que a mi deu anys després de la creació de l'empresa
encara em passen aquest tipus de merdes quan he d'anar a altres cercles.
Per exemple, fa un any que formo part de Seat Rocket.
Si et roguen al final és per a assajos d'èxit.
No sé què collons faig allà perquè comparat amb gent que dius
que ha venut empreses, motos o que tenen més de 100 inversions,
com el Juanjo Mostazo, l'Albert Almengol o gent així,
què collons faig jo en aquell entorn?
El fundador de TravelPerk, el de Kantox, el de no sé què.
I vaig a esdeveniments i com que per sort els he conegut
per a Startupgrind, sempre busco el...
Hòstia, haig de buscar la persona que conec amb la que començo a estallar
i després és bastant normal que una et digui
que et van presentant a una altra persona.
Però si fos la persona nova que no coneix ningú, jo no hi aniria.
De fet, no vaig mai a esdeveniments on no conec ningú.
Per mi és una putada. Potser el principi de l'empresa
em forçava més a fer-ho i potser hi anava,
però... o recorrria l'alcohol.
Per baixar... i és trist dir-ho, eh?
O per baixar aquest tipus de coses o no parlar amb ningú
i acabava marxant a casa sense parlar-ne amb ningú.
I aleshores, amb el mensatge de si no vaig, no estic a còmode
en aquesta situació, focalitzar els meus esforços
en altres esdeveniments on jo pugui estar millor,
pugui maximitzar les meves possibilitats
de tenir converses interessants o de treure'n algun tipus de cosa
en aquests entorns. I per mi és més el de...
o jo parlo a l'esdeveniment o no hi vaig, generalment.
És raro que vagi a un esdeveniment on no parlo.
Ha de ser una cosa que conec molta gent, per exemple.
Fins aquí hem mencionat quatre estratègies
que són bastant interessants. Jo pensava que d'aquí
sortiria una patata d'episodi, però ojo el que s'està dient.
Estratègia número 1 és la... Al qual?
Ah, bueno, sí. Anem a posar noms.
Primer tenim la estratègia de la garrapata, que és la d'enganxar-se a algú
i no soltar-lo mai. Després està la del wingman,
que és el de... Ja venia amb algú de casa.
És el copilot. Després tenim l'estratègia que has dit tu, la de la oca.
La que et vagin presentant i t'hi tiro perquè m'hi toca i vas saltant de grupet en grupet.
Aquest està bastant bé. Després és el de la taverna de mou,
que és el de... Borratxar-te fins que no puc més. Aquest també és molt interessant.
I després està el llanero solitari, que és aquest, m'ha fet molta gràcia.
Aquest és l'últim, que és el de arribar, no dir res i marxar.
No he tastat una, que és la de ser ponent. És la de...
basicament. Correcte. Aquesta també és molt interessant.
Aquest està molt bé. El que m'ha fet molta gràcia abans és que has descrit
o has posat en paraules una cosa que jo sabia,
però m'ha fet molt de gràcia com ho has posat. I és que tu, per exemple,
cadascú intenta definir-se i sempre diu, ah, no, és que jo soc més de lletres.
Ah, no, és que jo soc més de números. Ah, no, és que jo soc més analític. Ah, no, és que jo soc més creatiu.
Ah, no, és que jo soc introvertit. Jo soc extrovertit.
A mi saps què sempre m'ha passat? Que jo soc...
Both. Jo soc els dos. Sempre soc al mig.
Els des psicotècnics aquests sempre surten una cosa rara. Sempre surten...
No, mai soc aigua clara. Tu, per exemple, em dius,
tu, Marc, què és més de números o lletres? Jo et diria, és que...
Números o lletres. No és que sigui bo amb les dues, però bueno,
em defenso. He dit, he extrovertit o introvertit?
Jo, bueno, tinc una mica de les dues. Sempre tinc una mica de les dues.
Jo sempre he volgut definir... Aquest és un dels meus mals històrics, eh?
Que sempre he volgut definir amb alguna cosa i això t'ho veig a tu una mica també.
Que ets allò que no ets ni carn ni peix, saps? Sempre estàs per allà mig.
Però jo igual, això és frustrant perquè
és molt fàcil. Un cop t'has etiquetat, ja saps què has de fer a la vida.
És fàcil. Un cop et posen aquella etiqueta de...
Escolta, tu ets tal cosa. Ja està, ja saps què has de fer. Has de caminar i seguir per allà.
Però com que tu mai ets tal cosa, no saps exactament
molt bé què has de fer. És com aquesta idea de... Si tu li preguntes
a la teva mare què et dediques, què et diu? No té ni puta idea.
Això és el mateix. Per què no podries ser advocat? Si t'has adrebut, ja estàs tranquil·la.
És incòmode. No té res a veure amb els avenços, això, però m'ha fet gràcia
que ho has tret. Perquè és veritat, jo mai m'he sabut
com definir en aquest sentit. És a dir... En fi, és igual.
Pel Noel, li hem donat bastantes. Ens hem de donar alguna cosa, tu creus?
Com a estratègies. M'agrada... Sí, he flipat.
Com li has posat nom a Llanero Solitario,
a la guerra fatal de la Ocar.
Sembla com si ho portessin preparat, que no hi ha res preparat aquí.
No hi he res preparat. Però si les has dit totes, jo no n'he dit cap.
No, però tu els has posat títols. A més, a totes.
No és allò que... M'ha faltat un títol. No, no, no.
A totes. Això ha estat molt bé. No, jo crec que és bastant complet,
evidentment. Segurament que hi ha gent que són més extrovertits
que podran donar altres tipus de tàctiques,
però no ho sé. Jo almenys dono el que m'ha funcionat a mi.
Consejos vendo, no? Ho diuen.
Però crec que estic més alineat amb el tipus de personalitat
que hi ha dins de l'entorn tecnològic, dir-li desenvolupadors,
que al final som gent més aviat introvertida,
que preferim parlar amb ordinadors i no amb persones,
o que veure nass de veniments on potencialment et trobaràs
autèntiques màquines de vendre fum,
gent de marketing, de ventes,
o coaches, advisors, gent que el que vol és rapinyar-te
i vendre't les seves merdes.
Doncs la veritat, jo passo a mi no m'agrada això,
per això no m'agraden les grans convencions,
i l'única raó per la... Oh, de les poques raons per les quals
vaig a Web Summit i a grans conferències és perquè ja conec força gent que hi ha allà,
hi ha bones festes i em dona ocasió de viatjar
i de... doncs és això, si vaig a veure gent que conec, fantàstic,
i si no, doncs em quedaré treballant fins que vegi alguna persona que conegui
i amb qui pugui fer un cafè o una birra, però si no...
Jo no faig allò de llançar-se amb paregallugudes,
a una conferència vaig a parlar amb tothom, no ho sé,
no tinc aquest tipus d'esquils. Tampoc crec que m'agradaria tenir-los,
perquè jo considero que soc una persona que malgrat ser tan introvertida i tímida
tinc una xarxa d'amistats i de contactes molt àmplia,
no necessito més, o sigui, en genero molts,
i moltes durant l'any com para a sobre,
fer aquesta porta freda. A mi no m'aporta res,
la porta freda crec que seria bastant contraproduent pel meu estil,
saps?, al contrari, estic en una època en dir més que no a les coses,
en fer menys i menys contactes cada cop
i aprofundir més en les relacions. Potser depèn una miqueta del teu projecte,
de la teva empresa i de l'està dient el que estàs,
hi ha èpoques en què sí que has d'obrir portes i obrir-te a més gent,
hi ha més nodes dins de les xarxes i ficar més nodes a la teva xarxa de contactes,
hi ha èpoques en què ja no, o sigui, és contraproduent ficar més gent,
el que has de fer és aprofundir més en les relacions que ja tens,
però clar, això ho dic des de perspectiva de tenir un projecte ja de deu anys,
d'haver organitzat estabilitzacions i conferències,
no sé, pel cap a baix, 10.000, 15.000 persones.
En total, vull dir que no necessito jo més contactes.
Segur que d'algú en trauré coses i cada cop costa més trobar un contacte de qualitat
quan potencialment ja tens accés a tanta gent.
Jo crec que és més el dir, hòstia, com puc aprofundir amb aquestes persones
i ja només quedar-me amb aquestes, per sempre has d'anar posant gent nova.
És un equilibri molt difícil de trobar.