Bé, doncs molt bé, podríem començar avui trencant el gel, comentant les coses
que en traiem, les conclusions del primer esmorzar de forquilla oficial de Foc a Terra.
Vam fer un pilot, ara que tenim el patrocini de Parlem Tech,
doncs evidentment ara ja podem pagar els esmorzars de la gent,
ja no cal que demanem a la gent que se'ls pagui.
Però han sortit coses molt interessants no sé tu jo podria donar-me-les de que
he pres notes no ho he fet i com que estem gravant una hora després de les mons
encara ho tinc tot bastant fresc val,
hi ha força conceptes interessants el que el que més m'ha xocat és l'estofat
de vedella marina molt bé amb el té negre amb canyella val vull dir jo crec
que és el que el que més el gran aprenentatge del dia és aquest no,
no ho he fet jo val jo m'he clavat unes bones una bona botifarra amb seques
i allò-li però, hòstia, Déu-n'hi-do el Noel ja ens explicaràs.
Quina digestió vas tenir aquest dia, una combinació una miqueta estranya s'ha
parlat de la teoria pendular que ja venim explicant, no?
Molts episodis que jo la deixo caure i a més una teoria que més o menys m'agrada,
que jo l'evolucionaré en altres llocs, però el Roger,
ens ha explicat que ell té la seva pròpia teoria perquè no ho sabia,
però tots els americans tenen un teorema amb el seu nom i ell,
com que va passar 14 anys als Estats Units té el seu propi, la teoria pendular del Roger.
Què més? De què més hem parlat? Hem parlat un altre cop de la colgada contra
el Sars, de pirateria, d'idiócrasi... Hem parlat de moltes coses.
Estic molt content de com ha anat aquest primer esmorzar de forquilla oficial, eh?
Com sempre, no ha faltat la xafarderia. Jo diria que no n'hi ha hagut tanta com en l'anterior.
És que deixa'm que et corregeixi, però és que a l'anterior només va haver-hi
xafarderia, llavors és difícil superar allò.
Exacte, només va haver-hi xafarderia. Però hi ha hagut, per mi,
el highlight, ha estat el moment Belén Esteban i haver de parlar,
o bé haver-li d'explicar al Roger que era Sálvame, saps? Vull dir,
això ha estat bastant curiós.
Però tot el tema aquest de, no sé si es pot comentar, no?, el de Bertos o què? Tu que graus.
Jo crec que sí, bueno, es pot comentar tant amb què és més públic,
vull dir, és ben sabut que si no ho aprenen per nosaltres ho sabrem per un altre
lloc, així que endavant, endavant,
Jo me n'he assabentat avui bàsicament, jo sabia que ahir obrien el local i ens
va arribar un whatsapp o sigui el Marc i jo som inversors en aquesta empresa
que es diu Bertos és una cadena de milaneses, de fast food.
I la veritat és que n'estan anant molt bé, no?
En poc menys d'un any tenen 4 o 5,
llocs oberts i ahir n'obrien un i em va arribar un whatsapp al principi de setmana
de l'Alberto dient escolta,
té una proposta molt divertida per tu el dijous a la nit obrim un nou local
amb el Museu del Vividor d'aquest cop com que cada restaurant és temàtic sobre
un vividor espanyol, aquest és sobre Belén Esteban i vaig dir que curiós, és,
una proposta diametralment oposada a la meva definició de plan divertit per
un dimecres a la nit saps?
Si sabeu comptar, no compteu amb mi. No ho sap greu, però és d'aquelles coses
que cada cop més amb aquesta deriva, no sé com dir-ho, castissa d'aquests restaurants de veïdors,
probablement és una d'aquelles inversions que ja no la comentaré en públic, però no passa res.
Aquí tot el meu suport i en privat tota l'ajuda que us pugui donar no ho vull
tenir associat al meu nom a aquesta marca i a aquesta deriva tan que es posa
a la societat espanyola.
Explica-ho tu perquè jo ahir vaig a fer unes birres i no vaig anar a fer això,
Doncs ben senzill, amb l'ànim de crear,
restauració singular l'Alberto va tenir la genial idea de crear un museu d'un
personatge il·lustre en cada un dels restaurants i li dedica un homenatge a un personatge.
Anem a catalogar-lo de vividor, d'acord?
Em sembla que els primers van ser Julio Iglesias, Maradona, Joan Laporta... Deixen algun?
Home, el... hombre, el campechano. El rei, clar, clar, clar.
Sí, sí, sí, cert, deixeu el rei. I la nostra última edició,
Has d'anar al de Belén Esteban. Diguem que l'estratègia, a menys que pugui tenir
detractors, sembla que funciona, perquè resulta que tota la col·lectiva.
De fans de Belén Esteban li van començar a escriure dient Joder,
Belén, com mola el teu últim restaurant, no?
Llavors, ella va dir, no, no, és que aquest restaurant no és meu.
Llavors, en aquestes, jo no ho sabia, però el Sálvame ha evolucionat.
Llavors, ara, jo crec que la gent de Sálvame es va adonar, a compte,
és a dir, no els productors sinó els operadors, es van adonar que.
Allà els productors estaven quedant la pasta i el que han fet és que han agafat
els operadors, que era realment qui aportava valor en el programa,
ve a ser aquella senyora la de la vena, com es deia?
La Patiño, la Belén Esteban, el Kiko Matamoros, aquell senyor que fa tanta por...
Tots aquests s'han assegut en una taula, ells cinc, es posen una càmera,
graven i, per tant, assalten tots els costos.
Això és el mític play del direct-to-consumer, o sigui, ho han vist claríssim
i ara s'han muntat al seu propi vertical i ells ahir comentaven aquest tema
i li estaven dient Belén que t'han muntat un restaurant,
que tens que denunciar-los bla bla bla i no sé si correix cosa més la gran ocurrència
d'agafar i trucar al propietari del restaurant i la pròpia Patiño diu vamos
a llamar a Alberto que es el propietario de Bertos Milanesas i Alberto allà allà o sigui,
crec que sincerament això és una oportunitat perduda molt gran
perquè no li va agafar el telèfon jo hagués pagat diners per escoltar l'Alberto
parlar amb la Patiño sobre el restaurant de Belén Esteban però fins aquí tot
el gòssip que hi ha hagut sobre l'Alberto es milanesa però com que és una saga
que està evolucionant dia a dia això hem d'esperar a finals de setmana a veure
com acaba Com tenia el telèfon de l'Alberto?
És una gran pregunta, jo crec que deu ser públic potser, o sigui,
potser estan a baix Home, el mòbil no crec el mòbil no, tio.
És una bona pregunta, però li sona el telèfon, oi? I jo li vaig preguntar a
ell i em diu, no l'hi vaig poder agafar perquè m'estaven entrevistant pel periòdic, em diu.
Llavors, realment la van trucar, o sigui, li van trucar al seu mòbil.
Vols dir que no estava orquestrat?
Ja està orquestrat, va. Ai, que divertit, llavors, si està orquestrat.
El mòbil no l'aconsegueixes on the fly, així, no? La cosa és que potser ja el
tenien i van dir, anem a fer-ho. No sé, és la meva sospita.
D'altra banda, doncs, tio, és publicitat gratuïta.
Vull dir que, des d'aquí, això els hi hauran superbé, i si s'hagués muntat una
miqueta d'escàndols al principi i tot això, a veure, fins que no acabin en pleit,
i si acaben allà, probablement,
tindran més retorn al màrqueting que el que es puguin gastar en advocats,
i ja està, vull dir, has fet la brumenta, has sortit per la tele,
t'han convidat al Sálvame, i tot això, t'has codejat en famosos,
i si Déu vol, un d'aquests famosos et dirà, doncs fes-me un,
t'he donat uns permisos de fer-ne un dels meus, saps?
I el següent és de Kiko Matamoros, o de, o de... jo què sé, saps?
Vull dir, de Falete o de Jesús Lindobrique, saps?
I ja està, i segueix anant bé la cosa, i la que quedarà com una tonta serà Belén
Esteban per haver estat l'única que denuncia quan els altres t'ho van dir.
Bé, m'és igual, tinc altres problemes.
De fet, m'estranya que amb tots els problemes que té Belén Esteban s'hagi...
Es fiqui amb això, saps? Com si no tingués més problemes a la seva vida, pobra dona.
Hosti, jo, Àlex, només entretenir la idea de veure l'Alberto sentat en un plató
al costat de la Belén Esteban, crec que aquesta inversió ja hauria valgut la pena, ja està.
I a més que és un tio d'estar darrere de la càmera, no li agrada gens el focus,
no li agrada gens sortir a parlar als puestos, ni podcast, ni tele,
ni res, o sigui que seria bastant graciós.
És un d'aquests operadors que opera des d'ombra. Que ens enviïn a nosaltres! Sí!
Sí, sí, Belén Esteban a foc a terra, exacte, vull dir, fem-ho realitat,
saps? Ja que som aquí, fem realitat dels somnis de la gent, saps?
Amb català, eh? Sí, sí, sí. Ja pots esperar.
Mira, Marc, et sortiran totes les canes que encara no tens, cabró,
saps? Et sortiran esperant que vingui el Belén Esteban a parlar aquí a foc, a terra.
Què més? Què més ens hem... Bueno, hem parlat de lo de... Exacte,
del tema de la teoria pendular, com comentàvem.
És que, clar, el primer cop va sortir més el gòssip d'una empresa de qualsoquimbersó,
i aleshores va sortir tota aquesta... Aquest rental abogada, no?
Tots aquests afarets important que vaig dir, ah, interessant perquè la persona
que ho estava explicant no sabia que era inversor en aquesta,
empresa i ho vaig revelar després i va quedar així, però no sé és d'aquelles
coses que dius, tia però sí, és una cosa que m'ha xocat molt d'avui i que és la confirmació dels.
Esmorzars de Forquilla crec que hem de ser l'únic podcast en què no som aspiracional
per la gent que ens escolta.
O sigui que tenim gent de més nivell que ens escolta que no passa el que tenim tu i jo.
És a dir, generalment la gent escolta gent que està un o dos passes per sobre.
És la meva teoria de, bueno, teoria completament malllevada d'haver-la sentit
per ahir que és de tu t'intentes emmirallar amb gent que està per sobre teu.
I generalment escoltes gent que està amb diverses passes per sobre teu perquè vols arribar allà, no?
Si tu escoltes tens un sas i escoltes el podcast de Jason Lemkin,
per exemple, doncs clar tio, és el puto déu del sas, no? Doncs tu vols arribar allà.
Si tu et dediques a màrqueting i escoltes My First Million doncs evidentment
vols saber quins són els plays del Sam Parr i el Shaan Puri, que són,
bueno, dues persones que se'ls donen francament bé el màrqueting, no?
Però, si estàs molt, molt lluny del seu nivell, tampoc t'aplica el seu podcast
més enllà de l'entreteniment perquè no t'expliquen res que tu puguis replicant el teu dia a dia.
En canvi, en aquest podcast tinc la impressió que la gent que ens escolta és
molt més és molt més pro que nosaltres, val?
Té molt més nivell. No ho sé si tu comparteixes aquesta història però clar,
vull dir, ha vingut gent doncs això, el Marc, que va ser CTO a TNDO i després
Vipia Bamber, ha vingut el Roger, que ha venut 5 empreses bueno,
qui més, qui menys, tothom m'havia venut una empresa avui, tio, o,
teníem un collon d'inversions i estàvem tu i jo i, bueno, saps,
jo m'he sentit bastant la persona més tonta de la sala avui.
Sí, que havíem venut tu i jo llimonada quan teníem vuit anys,
no?, en els partits de futbol del barri. O sigui, que és tot el màxim que hem venut tu i jo.
Exacte, exacte. Una miqueta ha estat això el tema. Àlex, aquesta reflexió que
has fet és molt interessant.
De fet, és que ho estava processant. És dels comentaris més intel·ligents que
aquest podcast ha sentit, eh? és veritat, o sigui, el fet aquest que no es genera aquesta relació.
D'envirellament a l'èxit, és a dir, que tu escoltes per un tema aspiracional,
sinó que bueno, llavors, la següent pregunta que t'has de fer és,
i perquè escolten llavors, però igual és que fas gràcia, i això perquè jo ja
no me les dono que faig gràcia, o sigui, que som entretinguts, no?
Però és curiós, és veritat, tens raó perquè ara, justament estava repassant
com, jo què sé totes les coses que escolto i per lo general tinc dos patrons
d'escolta o l'entreteniment.
O l'aspiració. Sempre vaig a buscar una d'aquestes dues vies.
Però l'entreteniment no és aspiració, també? És a dir, jo he fet aquesta reflexió
també, quins són els podcasts que escolto, no? I dic, hòstia, tinc dos grans canals.
Tinc humor i business.
I penso, clar, un és diversió i l'altre és aspiració, no?
Entreteniment versus aspiració, dius, business, perquè doncs m'agrada la gent
que escolto i vull arribar allà, estan uns quants esglaons per sobre meu i vull arribar allà, val?
I després tinc els d'entreteniment, que són això, si la sota en el búnquer,
etcètera, el nadie sabe nada, tots aquests potes que comento sempre d'entreteniment,
i dic, fins a quin punt no són tan bé aspiracionals?
De dir, clar, si jo, d'alguna manera ja ens estem dedicant a la comunicació,
inclús jo abans del podcast em dedicava a la comunicació, fent els esdeveniments
de Startup Grind, portant la comunicació pública de la meva empresa, etcètera,
i sempre he tingut com un d'allò de, des que era petit, de dir,
hòstia, voldria algun dia poder tenir un programa de ràdio, saps?
Vull dir, inclús amb el seu temps de la Uni Institut feia com de.
DJ per Winamp, amb streaming per internet abans que hi hagués Twitch i tot això
pels meus companys de classe, que és una cosa que se m'havia oblidat amb els
anys i dic, hòstia, si jo me'n recordo de fer streaming de música, de Winamp, saps?
Vull dir, amb els plugins que hi havia per fer això i era meva curiosa i distribuïa
el link per connectar-se a la meva sessió per Messenger, dic,
al final ja estava fent comunicació, no?
Si tinc una carrera lligada a la comunicació sense voler per tant no és només
entreteniment, també és aspiracional és a dir, si aspirem a ser el podcast número
1 en tecnologia en català, d'alguna manera també és perquè potser ens veiem,
reflectits en aquests podcasts de comunicació i d'entreteniment que.
Escoltem, perquè jo almenys entrec idees,
totalment som l'única excepció que no som aspiracionals, no?
Perquè si d'alguna manera l'entreteniment també és aspiracional,
el nostre no cataloga ni d'un ni de l'altre.
La teva carrera com a radiofonista se'n va al terra, eh?
Sí i no, perquè jo crec que al final les persones són polièdriques, val?
I probablement és la frase més profunda que he dit en dos anys de podcast,
però tu pots aspirar a una persona per una cosa, però per totes les altres no, saps?
Vull dir, perdona, pots admirar una persona per una cosa, però totes les altres
resulten completament irrellevants o inclús dolentes, vull dir,
no ho sé, saps? hi ha gent que igual a nivell de negocis aspira a ser com Peter
Thiel o com Elon Musk però saben que a nivell de persona són uns autèntics fills de puta, saps?
Aleshores, o no volen tenir tots els seus problemes mentals o no volen tenir,
bueno, totes les altres implicacions que tenen, o ja se sap que a nivell familiar,
doncs, un desastre a nivell de salut, doncs, vés a saber a nivell d'amistats, deuen ser persones,
molt estranyes, etcètera, etcètera Llavors, clar, jo hi penso,
dic, hòstia, veig que podria fer podria fer exemples, no?
Dels altres podcasts que escolto, dir, hòstia, si hi ha coses saps què el feien? Vejo, val?
Em veja sana, admiració, si tu vols, la majoria d'ells, però altres no,
saps? És a dir, altres que dius, ja,
però mira, mira com estan lligant de cap-ti-peus aquí o jo què sé, saps?
Com dius tu? Tio, no sé, per exemple, la gent d'Itnig que me'ls escolto cada
setmana, me'ls estimo molt, vull dir, a més, jo soc partner,
eh, al seu fons, vull dir que tinc una relació relativament estreta amb ells.
Però clar, si t'hi fixes al seu podcast, al final va de, o et menges el món
o no ets ningú, o treballes 24-7 o no arribaràs mai a res.
Jo no comulgo gens amb aquesta filosofia. De fet, és un dels punts que sempre
tenim a les converses que tinc amb el Bernat, que sempre són com molt...
En moltes coses estem els extrems suposats, no? Jo soc pro-remote work,
pro- treballar amb condicions més que dignes, inclús còmodes i d'alt del tal.
I d'aquí pot sortir la teva millor feina, work smart versus work hard,
i és completament el contrari, no?
En oficina, t'has de deixar la pell per la teva empresa, no sé què,
dic, ja, però hi ha moltes altres coses que, igual, no en veig,
és a dir, jo estic molt, com t'ho diria, molt a favor que tinguis només una
empresa que et vagi molt bé i que no n'hagis de fer cap més.
I, en canvi, hi ha altra gent que, no, el que has de fer és fer-ne moltes perquè
moltes t'aniran malament i, aleshores, hi haurà una que t'anirà molt bé i pagarà el pas.
No, tio, o sigui, jo, per mi, jo no compro aquesta visió de la vida, val?
Per tant, jo no vull haver de passar pel tràngol d'haver de tancar una empresa,
de fer fora gent, de no poder pagar les nòmines, d'entrar en concurs de creditors,
etcètera, etcètera, o d'haver de gestionar 4 o 5 empreses a la vegada perquè
és que realment no vull treballar.
El meu somni és treballar dues hores al dia, saps?
No treballar 60 hores a la setmana o 80 i haver de treballar per les nits i
els caps de setmana i deixar la vida personal i familiar i tot això en un desemple.
No, això no m'inspira. Per tant, m'inspira en algunes coses,
a nivell de comunicació, a nivell de comunitat, a nivell de.
Si tu vols, també d'alguna part dels negocis, però no m'inspira per totes les altres.
Podria, he posat aquest exemple, podria posat la gent de la sotana o del búnquer o no sé què, saps?
Vull dir que al final també tots admirem una part molt petita,
que és en la que ens quedem.
Podem quedar amb les coses bones de la gent que admirem, però com que no coneixem
tota la resta, perquè segurament no es publica ni transpira,
doncs no... d'aquesta part no sabem les coses dolentes.
Veiem les coses bones, però no... les coses dolentes queden amagades de nosaltres. altres.
Clar, aquesta idea és molt important. És aquest concepte que quan tu admires
a una persona l'has d'admirar holísticament, o sigui, no pots enamorar-te d'una
part d'ella perquè t'has de quedar amb el paquet sencer.
O sigui, moltíssima gent que ha dedicat la seva vida en un vertical molt concret
i ha tingut molt èxit a una faceta de la seva vida, segurament ho ha fet a costa
de negligir moltes altres, no?
El que passa és que tu evidentment només et quedes perquè només veus la part
que t'emmiralla i tot el que ha tingut que passar perquè suportar aquell èxit
ha vingut en detriment de les negligències seves en tres àrees personals.
Em poso un exemple molt tonto, és a dir, algú que hagi pogut triomfar moltíssim
en el sector empresarial o tingui tota una vida molt exitosa en els negocis,
potser ho ha fet a costa de, no ho sé, deixar de banda la seva vida familiar,
negligir els seus amics i no tenir fills.
Per dir una cosa, és una tonteria, estic especulant a l'aire,
però és una evidència que hi ha una cosa que tenim tots, que són 24 hores al dia.
Ens agradi o no, ningú ha trobat una fórmula màgica que es digui viure durant
48 hores al dia i llavors puc fer molt més que la resta, sinó que al final tens
uns recursos i els has de posar dins d'un tabler de joc i, per molt productiu que siguis,
és aquesta paraula que mai sabré
com es diu en català, és una batalla perduda, que és la de trade-off.
Mai ho he sabut. Trade-off és un... Ah, sí, és un compromís, en realitat.
Però clar, el compromís, com que és una paraula polisèmica, l'associem més a Casar-se, saps?
Exacte! Tenir un compromís. No, compromís... Comprometre! És que tu compromets una cosa en...
Intercanviant-ne un altre, no? Ah, sí, doncs tinc això, però perdo si em va
com en detriment, no sé si vindria per aquí, eh?
Sí, seria com en detriment però la paraula trade-off ja captura com aquesta idea de que...
Agafes una cosa i deixes l'altra, no? Exacte. Què vas canviar,
exacte, què vas canviar amb aquest contracte, no?
Clar, o sigui, perquè tu d'alguna manera és el que tu dius, no?
Que hi ha aquesta polissèmia, no? Però tu pots dir això és un trade-off però
si dius això és un compromís ja estàs pensant, joder, qui és cas aquí, saps?
Però no veus com que hi ha algú que s'està deixant de guanyar una cosa a canvi
de beneficiar-se d'una altra, no?
En fi, llavors sí, seguint com la teva profunditat en la.
Polidrecitat de les persones jo també et diria, doncs això, que en la vida tot
és un trade-off i això és més real que qualsevol altra cosa, no?
Perquè són persones finites en un món finit per tant hem d'ubicar recursos en
allà on millor puguem i sapiguem, no?
I quan t'enamores o idolatres algú, sempre has de pensar això,
en el benentès que aquesta persona està brillant en aquest sentit però segurament
no t'estàs fixant en totes les altres coses que està negligint i no t'estàs
enamorant de tots els seus poliedres d'alguna forma,
sinó que t'estàs enamorant només del que tu veus.
L'altra cosa per la qual és interessant el tema aquest de l'audiència,
i jo crec que va molt bé, que fem els esmorzars de Forquilla,
tot i que aleshores ho fem Barcelona Centrista,
i la gent que és de fora no poden venir, però bueno, ja ho arreglarem,
algun dia, com si fos famosos, ja farem el d'allò d'anar a un tour com fan tots
els podcasts coneguts, que diuen vinga, anem a gravar-ne un a Olot i un altre
a Figueres, i un altre no sé què, ja farem la ruta per la Catalunya profunda,
però qui sap, potser pels.
Països catalans algun dia, saps? Som-hi on fer-ne un a l'Alguer, saps?
Però bueno, tot arribarà, no ens anticipem, però sí que és veritat que conèixer
la comunitat ajuda a saber de què vols que parlis, no?
Vull dir, així, de l'esmorzar d'avui traiem fàcilment, podem haver tret 5-10
episodis, de dir, hòstia, jo de les coses que m'hauria apuntat,
no ho he fet, però acabaran sortint, no?
Que dèiem teoria pendular, tot el tema del SAS, jo he comentat el tema de la
música, de com es publica la música online avui en dia, temes de tecnologies
que estan tornant, que ja ho vam tocar, vull dir que en realitat surten moltes idees i aquí està bé.
No ho hem demanat, però podríem haver demanat feedback. Però per què trec a
col·lació el tema que no som un podcast aspiracional?
Probablement tenim gent que és aspiracional i que per tema de síndrome d'impostor
no s'ha apuntat a l'esmorzar de forquilla avui, perquè diuen hòstia,
jo què vaig a pelar allà, aquesta gent, potser són massa tops per mi.
Vull pensar que també tenim gent que està començant en el món dels negocis i
ens està escoltant, i per ell o per ella som un referent, perquè estem en el
capítol número 10 de la vida i ell o ella estan al capítol número 1 de la seva carrera.
Diuen dir hòstia, per vergonya, per por, pel que sigui, no volen venir.
Al contrari, jo els animo des d'aquí a que ho facin.
Però per què resulta rellevant el tema aquest de tenir gent tan qualificada?
Jo crec que és una prova o a la U de Mercat.
No hi ha podcast en català de tecnologia que tractin els temes com els tractem nosaltres,
potser molt més des del punt de vista de la primera experiència i no ho dic
com a crítica a altres podcast en català perquè jo, francament,
no els consumeixo, els podcast de tecnologia en català, però en conec alguns.
Alguns, conec alguns, i aleshores almenys els que més ressò tenen són els que venen de les.
Grans corporacions cadenes, que per tant distan de ser experts tecnològics en
els meus ulls, i per tant a mi no m'aporten res més que sentir la ràdio,
per tant si sento el seu programa de ràdio mentre estic al taxi,
doncs fabulós, però no aniré jo a buscar-lo.
Te'l pots posar de fons a casa mentre cuines i tal, i ja està.
Però i després hi ha els altres que ja són massa experts en una cosa com molt
nínxol, i que i que potser la seva càrrega està més lligada a una cosa en concret
o treballa en una empresa en concret, estan allà i no tenen una cobertura tan
generalista com la nostra.
És a dir, només es dediquen a una cosa superconcreta i aleshores resulten de poc interès.
Però això per mi és una validació de mercat. És a dir, gent que són directius
d'empreses, o directives,
inversors, inversors, etcètera, que tenen un recorregut ampli i que ens escoltin,
si són gent que perfectament jo o he entrevistat o podria entrevistar el meu
podcast amb els feis o Startup Grind, etcètera, etcètera, els he tingut com a clients,
inverteixo amb ells o elles, etcètera, etcètera, i que dic, hòstia,
són gent que respecto i admiro, estan uns quants esglaons per sobre meu,
en cap mi aquí m'estan escoltant ells a mi, el qual a mi em genera un síndrome
de l'impostor que em fa sortir per l'estratosfera, no?
Però vol dir que no hi ha res millor, aleshores, que tot el contingut que escoltaven,
que els hi mereix la seva atenció, està en anglès o inclús en castellà,
però en català no existeix, per tant, jo crec que aquí hi havia un buit que l'havíem de complir.
D'altra banda, si t'hi fixes, per la qual cosa és rellevant.
Aquesta aliança que hem fet amb la gent de ParlemTech també ve per aquí,
perquè al final volen accedir a aquest perfil de directiu, directiva d'empreses,
tecnològiques i tal, que ens escolta a nosaltres,
part de l'aliança del partnership ve per això, perquè saben que tenim aquest perfil a l'audiència.
Aleshores, hòstia, clar, ho trobem molt rellevant. Jo ho trobaria molt rellevant
si anés a patrocinar una cosa d'aquest tipus, diria val, sí,
aquí és on està clarament la meva audiència, vull anar cap allà amb el seu.
Viratge, aprofito ja una miqueta per fer la falca que ni tan sols havíem preparat
ni sabíem com havíem de fer però almenys aquí queda palesa que parlem una miqueta
d'això, però vull dir, estan fent un viratge a nivell de de marketing,
de rebranding per convertir-se en una empresa,
proveïdora de serveis tecnològics que jo mateix no coneixia però és veritat
que és rellevant per la gent que ens escolta és a dir,
i t'ho dic d'una altra d'una altra manera i aquí faig una miqueta més d'exercici de transparència,
trobo que,
l'aliança aquesta que hem fet amb no vull fer servir aquesta paraula perquè
sona com a aliança catalana per tant, molt lluny,
del tipus de temes que volem tocar aquí però el partnership aquest,
el patrocini que hem fet que una miqueta, te'n recordes quan a l'episodi anterior parlàvem de,
t'adonaràs al llarg dels primers sis mesos del primer any és un descobriment
de l'un de l'altre i quina és la mètrica si estàs en la mètrica correcta o la
equivocada, jo crec que ja.
Directament, jo ja he trobat la mètrica per la qual haurem d'optimitzar per
la qual tornarem al valor la gent de ParlemTech i no és que la gent doni d'alta
els seus serveis o que es passin a Parlem.
Jo no crec que aconseguim això, però he pensat, dic, hòstia,
clar, si són proveïdors de serveis, jo tinc una empresa de proveïdors de serveis,
però soc molt especialista, no soc generalista,
tot el que em vingui a mi que no encaixi per tecnologies, per tamany de pressupost,
per no sé què, clar, ho passo cap allà.
O sigui que és molt probable que des d'aquesta setmana mateix que ja els hi
passo algun client potencial que allà ja hagin recuperat el valor de la inversió.
Només que tinguin un projecte bàsicament ja hauran pagat la inversió que han fet en nosaltres.
O sigui, l'hauran cobrat o l'hauran recuperat. Per tant,
Ha estat un aprenentatge molt accelerat i això us ha donat gràcies a tenir l'audiència,
superqualificada que tenim.
Clar, i agafant una mica el punt aquest pendular,
de la tecnologia, no sé si aplica el pèndol aquí, però sí que és veritat que
tinc aquesta sensació que abans si no veníem al cello de qualitat d'Amèrica,
és a dir, hi havia un priorisme molt gran cap a la cultura anglosaxona.
Les coses americanes venien amb un cello de qualitat molt més gran que no pas
les coses que es feien aquí.
I a mi això inclús m'ha passat a mi, és a dir, he sigut molt consumidor de contingut
que venia dels Estats Units, d'aquelles, d'alguna manera, i els hi donava com...
Allà les mirava i pensava ah, cony, això és molt més bo, saps?
Cony, això ve d'allà, aquests saben més que nosaltres.
Igual el pèndol es mou més cap al localisme i penso, a veure,
o sigui, aquella gent no és més intel·ligent que nosaltres, no fa coses diferents
que nosaltres, simplement som més bons marketers que nosaltres, probablement, no?
I aquí es fan coses exactament igual de bones que n'hi ha.
Per què t'ho dic? Perquè jo penso que un dels negocis més negligits que hi ha
hagut mai ha sigut aquesta xarxa de podcast en català.
A mi, no sé si et passa a tu, evidentment el castellà i l'anglès són per mi
llengües molt pròximes i no tinc cap problema en parlar-les ni escoltar-les,
però em costa molt absorbir contingut de manera passiva.
És a dir, jo, per exemple, no em puc posar alguna cosa passiva en castelló o en anglès.
M'obliga a escoltar-ho. És a dir, el meu cap com que s'obliga a prestar atenció.
En canvi, en català, no ho sé, m'entren les coses de forma passiva.
Llavors, una de les grans coses més negligides que hi ha hagut aquí ha sigut
el podcasting en català.
I segueixo pensant, i això, el que tu dius, encara em valida més aquesta idea,
que hi ha una oportunitat brutal de muntar un espai de podcasting en català
en el qual es doni suport a aquests outlets de contingut amb publicitat i poder
recolzar-los des d'un punt de vista de monetització.
Perquè penso que és el problema més gran que hi ha i és que el mercat és molt
petit el mercat català és molt petit llavors d'alguna manera i no dic artificialment
però sí que d'alguna manera s'ha d'intentar veure on estan els diners El mercat
català és molt petit però perquè nosaltres el fem petit és a dir jo crec que
històricament com dius tu sempre s'ha anat a comprar fora,
i la gent que ha comprat sempre aquí no ha generat suficient negoci com per
fer-ho atractiu a les restes en l'Amazona en què a poc a poc s'ha anat fent més gran,
el tortell de Reis en aquest sentit.
De fet, jo també he tingut aquest bias a dir, vaig comprar coses de fora,
jo quan era criu sempre deia només escolto música en anglès,
no m'agrada la música en castellà ni en català perquè és que no hi ha res de
qualitat, deia, no? I dic, hòstia, no, hi ha grups de puta mare, saps?
I amb els anys tot això ha canviat, no? Però clar, és veritat que si no hagués
hagut, i aquí és una miqueta el meu hot take d'aquest tema, que és si no hi
hagués hagut el pèndol que va anar cap a la hiperglobalització,
que va obrir fronteres, va tancar l'escletxa, va ajudar a baixar els preus,
va ajudar a democratitzar accés a certes eines,
a certs mercats, etcètera, etcètera,
ara no ens podríem permetre el mercat ultralocalístic que hi ha, no?
Per tant, si ara es fa música, i fixa's, la majoria de música que s'ha popularitzat,
un exemple, la música indi espanyola, mamà, moltíssim de la música indi britànica,
inclús nord-americana, però grups que es van popularitzar als 2000 i poc,
digue-li uns Betus Tamorla, uns Rolf of Lesbian, per exemple,
les influències són claríssimes.
O si no hi hagués hagut la música grunge o la música del rock de Seattle perquè
ens entenguem, també no haurien sortit uns quins grups espanyols famosos d'aquelles
èpoques per tant, hòstia, d'alguna manera,
en el tornar enrere del pèndol ha ajudat que això passi jo crec que per això ara ja,
és a dir, el podcast en català no hauria aparegut mai si no hagués aparegut,
si no haguéssim anat tots a consumir podcast en anglès al principi i s'hagués
creat un mercat i quan hi ha suficients players.
Comença a entrar tota la gran massa i comença a incorporar gent que ja no té
tant l'idioma no té tant el coneixement tècnic i tal,
tal, tal, però ja comença a haver-hi com un passiu de gent que està esperant
que surti una versió local el primer que ho fa,
ho rebenta si nosaltres haguéssim començat a fer podcast en català fa 10 anys
avui en dia tindríem moltíssims, moltíssims,
oients, no?
Hem entrat relativament tard i tot i així ens està anant bé perquè crec que
hi ha un mercat encara més específic,
que és el de la gent que treballa en tecnologia i en negocis, no?
Però el mercat generalista serà molt difícil que hi arribem tu i jo des d'aquí.
Però si haguéssim començat fa deu anys, potser sí, i seríem el podcast de referència
en català perquè segurament faríem un contingut molt més generalista i tal,
i per ser el primer menys és el mercat.
I aquella gent és el que va fer el treball de camp d'obrir mercat.
I com ells van inspirar que vinguessin i els segons, els tercers,
els quarts, els cinquers, els decents podcast que venien després, no?
Però sense el globalisme no existiria el localisme, però a la vegada existeix
el globalisme perquè va existir el localisme i la gent se'n va adonar que,
hòstia, que per progressar en segons quines coses no pots progressar des d'una
perspectiva ultralocalista.
No ho sé, a mi jo cada cop compro més la idea aquesta que deia el Roger, no?
Dels cicles que són de 10 anys a nivell de societat, no tant a nivell de tecnologia,
sinó a nivell de societat són cicles de 10 anys i que has de saber invertir
en ells quan estan a l'inici.
I, diguem, arrencant en un moment positiu fins que arriba al punt màxim d'acceleració.
Però, clar, és molt difícil d'identificar aquestes coses, hi ha molts falsos inicis, no?
I has de trobar, diguem, la tendència de societat, no tant la tendència tecnològica,
que és el que solem equivocar-nos, no? És a dir, ficar el focus en NFTs i Web3
en el seu moment va ser un error per molta gent.
Segurament el focus s'havia de posar en el tema de l'autoria de continguts digitals
o el tema de la interoperabilitat de dades,
la identitat sobirana, etcètera, que potser sí que té més a veure amb aquest
canvi de zeitgeist que tenim a nivell de la societat.
Hosti, estic sonant molt filòsof avui, eh, tio? M'estic adonant jo mateix.
Hosti, aquest esmorzar t'ha torturat, eh? T'ha deixat profund, profund, eh?
Avui estàs agafant el meu paper, m'agrada. M'agrada veure'm des de fora.
És que és una botifa ramseca, que és amb la Jolie a primera hora del matí i
dos o tres cafès donen per molt, saps? Vull dir, jo crec que et donen més energia que...
No, no, tanta, com el que et dóna en el salvament, però bueno, saps?
Bueno, és que allà, potser en lloc de lliò li fan servir una altra substància
blanca, però en el... En l'altre estat de la matèria.
Exacte, en l'altre estat de la matèria, correcte. El que sí que trobem molt
a faltar a la gent, això ho veig en moltes esferes, és aquestes experiències
més petites, humanes, recollides, o sigui, aquest contacte crec que s'està perdent molt i és increïble que,
algú pugui arribar a reclamar aquest tipus de coses que són tan naturals com
a la persona, és a dir, com dir ah, no, escolta, anà a fer un cafè amb algú
que aquest has inventat, no, o sigui vull dir, al final és la cosa més vella del món, no?
Però en un moment en què totes les reunions són online la majoria d'interaccions
que tens són digitals el fet d'agafar com a 10 persones sentar-les en una taula
i passar-te dues hores amb elles parlant i coneixent-les em sembla de les coses
més gratificants que pots fer com a persona i segurament si vingués algú dels anys 60,
diria que és l'aigua, no?
Que bé està l'aigua, no vull dir què és l'aigua li explicaries això i li semblaria
com una evidència claríssima perquè no comparteix els problemes però una de
les malalties de la societat moderna per mi és la gran desconexió que tens amb
la gent com d'alguna forma ens estem.
Desconnectant del contacte humà i aquestes coses al final t'ho tornen i està bé és maco.
Ahir tenia una conversa amb una persona d'una empresa tecnològica diguem-li
una consultora també de l'ordre d'unes 20 vegades més gran en què m'has vist,
i em va fer un interrogatori.
No sé si era perquè ens vol comprar o perquè volia saber com treballem,
jo què sé, alguna història.
Em va fotre un interrogatori i sobretot sobre com treballava jo,
com generava clients i tal.
Saps d'aquestes reunions que faig de vegades, que és com m'han presentat algú,
escolta, us heu de conèixer perquè dic, jo vaig a fer moltes reunions d'aquestes que no sé a què vaig.
Són serindipia pura, són reunions que et dic jo de paracaigudes,
és a dir, m'ho han tirat en un paracaigudes a terra allà i no sé ni on soc, saps?
I he d'anar construint una miqueta...
El discurs i la sentit de reunió a mesura que vaig caient.
La cosa és que va arribar, li va resultar fascinant, diu, hòstia,
és curiós que és una empresa que sou completament deslocalitzats,
assíncrons, molt a l'última amb moltes coses i tal, tal, tal,
el 90, jo sempre ho dic, el 95% del negoci que ens arriba és per les reunions que faig jo.
O sigui, és una cosa completament relacional, ja sigui perquè parlo en podcast,
perquè organitzo els adveniments o perquè,
avui mateix vaig a donar una xerrada de conferències, després estic al sopar
de Seat Rocket que tinc per la nit, vull dir que hi ha moltes reunions d'aquestes
que no saps d'on venen, és com, hòstia, tu avui em presentes a algú,
doncs vaig a veure aquesta persona i quedo amb ella.
Diu, és curiós que fem servir una cosa tan antiga com el cagar,
que és el de, bàsicament, quedar amb la gent i parlar.
Quan avui en dia tu t'ho envies molt per Zoom, no sé quins o quantos, però tu,
una empresa com la que tens, tot és tan relacional, no confies en la tecnologia
per generar negocis no confio, és que per mi la tecnologia no és un canal per
mi la tecnologia és un complement el que jo faig, però el canal sóc jo,
això ho tinc molt clar, el canal sóc jo i la tecnologia a mi m'ajuda a amplificar
el meu missatge, m'ajuda a diversificar-lo m'ajuda a relativitzar-lo si tu vols.
A arribar a noves audiències però per mi no és un canal, no penso en social
media, vinga va, vaig a invertir en social media perquè és un canal per más
vells, no, no ho és el canal sóc jo en social media.
Però en social media m'ajuda d'alguna manera,
això et remet a la idea aquella que sempre et pregunten què és el que no canviarà
tu inverteixes en el que no canviarà la gent al final vol tenir poques interaccions però bones,
jo sempre penso i dic si per mi un any que no tingui clients nous a MarsBased
per mi és un any molt bo perquè vol dir que no n'he perdut cap.
La majoria d'empreses seria un any desastrós, perquè no pot ser un any sense
clients nous, no pot ser, perquè tothom aspira a créixer.
No, jo aspiro a créixer amb els clients que ja tinc, no vull tenir clients nous,
jo no vull haver d'assumir el cost de canvi de client, no vull haver de fer
els tetris de canviar un nivell d'aquí cap a l'altre, no sé què,
de canviar tecnologies, de canviar permisos, signar contractes, negociar preus, no.
No, jo per mi preferiria que tots els clients siguessin com la gent que tenim
a Naiz, al País Basc, que els tenim des de fa 9 anys i mig, i hòstia,
doncs no ho sé, i sí, ens veiem un cop a l'any, dos, i diem,
bueno, què, un any més, sí, vinga, doncs ja està, saps?
Ni tan sols, de vegades, si portem 6 o 7 anys que ja no diem això de que renovem
els vots, no, ja es dona per sentat que seguim endavant.
Vull dir, és que no hi ha una clàusula al contracte que digui,
es renovarà cada tant temps, no, ja és com un, és ad infinitum.
Until the end of the internet, com dirien els de Basecamp. Aleshores,
per mi haver de canviar de clients és dolorós.
Jo prefereixo treballar en la mètrica de les coses que no canvien.
Aleshores, per mi, si tu em dius, em pregunten sovint, com serà l'empresa d'aquí 5 anys?
Jo espero que siguem els mateixos treballadors i els mateixos clients. Per mi seria un èxit.
Tenim problemes derivats per tenir poca rotació en dues coses.
En clients, costa molt pujar els preus als clients existents,
els anys deterionen les relacions si no es porten bé, sempre hi ha alguna cosa que...
Algun malentès, canvi de... el client no canvia però canvia la persona que porta
el projecte, etcètera, canvien les tecnologies o de cop i volta un canvi de
mercat fa que s'envegin a la merda i per tant si o si et deixen tirats...
Pot ser que passi, no? I els treballadors, costa més motivar un treballador
que porta set anys a la teva empresa que un que en porta dos. És un fet.
Per tant, sí, però hòstia, els pros, per mi, compensen tots els contres que tinguin, no?
I és curiós que, amb algunes coses,
estem perdent, no, la confiança en la tecnologia, en aquest sentit, no?
Que és la de dir, hòstia, sí, sí, molt bé el Zoom, però jo me n'he adonat teoria pendular, no?
La teoria pendular que, exemple, anem a marcar tot això a dins la teoria pendular
aquesta és, joder, tot era superpresencial Jo me'n recordo de,
no vaig arribar mai a cremar-me, però jo tenia dies, que dèiem fa poc,
no?, que tenia dies de 7-8 reunions per dia,
tio, era exagerat, i taxi amunt i avall, i reunions encugades,
després també, doncs, fies els clàsters aquests de reunions,
hòstia, estaré per la zona de Palau de Mar,
doncs vinga, saps?, vull dir, vaig posant-me 4-5 reunions per allà,
així aprofito tot el dia per allà, un dia que he d'anar a Sant Joan d'Espí,
doncs faig dues o tres reunions per allà, saps?, o els dies que vaig a Madrid,
aprofito i foto, tiro d'agenda, no?
Però després vam passar a la pandèmia a fer-ho tot online.
I va ser un canvi tan brusc que l'efecte rebote està sent molt, molt, molt exagerat.
És a dir, jo m'he adonat que vam digitalitzar massa aquest procés,
un procés que no es va digitalitzar d'una manera orgànica ni natural,
i per tant vam passar d'una manera molt brusca, o sigui, ha estat com deixar
de fumar de cop, home, no sé si és el millor exemple perquè sembla que això potser funciona,
però hi ha algunes coses que no es poden deixar de cop, no?
Perquè si no et maten. Em sembla que l'alcohol és una d'aquelles coses que no
pots, o no sé quina droga, no la pots deixar de cop perquè et pot matar l'efecte de...
No sé si el mono o coses d'aquestes et mata. Dit això, clar,
hem passat a fer-ho tot per Zoom i va costar molt deixar de fer les coses per Zoom.
2021, fins i tot mitjans de 2022 encara no tenia més d'una reunió o dos al dia presencials.
Ara ja sí que faig vida prepandèmia en aquest sentit. És curiós que quatre anys
després encara estem parlant d'aquestes merdes.
Però sí que me n'adono que jo mateix utilitzo Zoom o s'ha quedat per mi com
la cosa que hauria d'estar,
que és com Zoom i online és per filtratge, per primera pressa de contacte.
I si hi ha interès, quedem en persona.
Perdo menys el temps, és més fred, és més distant, és més elitista,
si tu vols, però d'altra banda també és economia del teu temps.
Els nous shows també et perjudiquen menys.
Em passava a molt gent que no conec, que de cop i volta no es presenta el cafè
que quedàvem per mi era bastant dolorós, perquè dius, hòstia,
ja he sortit un quart d'hora abans de casa, el que sigui, jo m'he hagut de desplaçar
del lloc, després no vens,
bueno, ja no estic en un lloc en el que treballi a gust, que pugui fer la feina,
que d'allò, canvi estant a casa, és una cosa,
o a l'oficina, és una cosa diferent.
Per tant, sí, invertir en les coses que no canvien, per exemple,
a mi, a nivell de generació de negoci, és una cosa que m'està funcionant molt.
Probable que acabi tornant, inclús alguna cosa, anar a buscar cap a on estan
la direcció de generació de negoci, i què és, agències d'aquestes que et fan
el call d'email i tot això per tu, fantàstic.
És la direcció oposada en la que penso anar jo, no?
O sigui, aniré a buscar, pensar out of the box però per mi pensar out of the
box vol dir què es feia fa 20 o 30 anys, no?
Aniré a veure això i aleshores és probable que jo allà trobi una miqueta la
solució o l'evolució lògica de la meva estratègia de generació de negoci per l'empresa.
Saps quan allò que et diuen que si tens un martell tot el que veus són claus
o que et mencionen per primera vegada les urenetes liles i ara només veus urenetes
liles pel carrer, amb això ara veig pèndols a tot arreu.
I és veritat que amb aquesta idea que quan tens una nova tecnologia,
una nova manera de fer, la teva primera.
Pensada o el primer que fa el teu cap és pensar com era l'antiga i mapejar-ho tot a la nova, no?
És a dir, per exemple, els mítings, és que és molt bona aquesta idea,
la de vinga, abans què feia? Quedàvem gent presencial, doncs què tinc?
Tecnologia online, molt bé, doncs ara tot ho faig online, però llavors dic joder,
això és una puta merda, perquè estic perdent el contacte humà i estic transaccionalitzant
moltíssim les relacions.
Què faig? Dono un pas enrere i dic, a veure, com podem utilitzar això per fer-ho millor?
Llavors dius, vale, agafes el millor de la part offline i segueixes tenint aquests
mítings de qualitat com tu dius, i per altra banda utilitzo l'online pel que
és millor, exemple si he de fer una reunió de 10 minuts a Kuala Lumpur,
igual m'estalvio 12 hores de vol i faig una reunió online, no?
O el que tu dius, els no-shows, és un molt bon exemple, les primeres reunions,
el filtratge, això és igual que, és que ho hem parlat 30.000 vegades, no?
Per exemple, igual com els diaris digitals, no?
Diaris digitals que van dir, hòstia, quina bona oportunitat ara ja no tenim
que imprimir diaris, o no perquè després com la segona derivada quina és joder
merda, quina putada, tothom està competint amb nosaltres perquè ara ningú té
que imprimir tampoc, no?
Per tant, l'Alex té els mateixos costos que el New York Times.
Llavors, clar, llavors es donen a pensar i dius, vale, molt bé,
ara que veig que el model antic muntat a la nova tecnologia no funciona,
anem a veure quin és l'estat òptim en el qual aquesta nova tecnologia funciona
pel que realment vaig a fer, que és distribuir notícies o mantenir la gent informada.
És curiós, perquè amb tot ens comportem exactament així.
I ho passem desapercebut, i no és allò que vulguis com teoritzar i posar com
teories en el món per intentar-lo controlar.
Evidentment el món és una anarquia pura i no controlaràs absolutament res i
no hi ha teories que funcionin sempre. Però aquesta realment és un patró molt humà aquest.
Bueno, de fet la teoria pendular també explica per què estan tornant els els
esmorzars de forquilla.