Vols seguir queixant-te ara que estàs gravant?
No, no, ja està. Avui no hi haurà crítica social per a mi perquè no era social.
El que em dóna pensar és que si estaves muntant la càmera mentre parlaves amb mi, és que jo soc el primer que té aquest fons del nou pis.
No, la veritat és que no. El que passa és que, netejant, a vegades la càmera es cau i s'havia anat a prendre per sac.
No, no, no, ja he gravat alguna cosa. Crec que ja he gravat algun podcast de MarsBased i alguna intro també.
Et podia haver mentit, eh, i haver-te dit que sí, però no és el meu estil.
Això és el que et diuen sempre, que tu sempre ets el primer i aquestes coses, però no, no.
Exacte. També et dic que, clar, encara estem en fases molt embrionàries d'aquest pis i que, en la qual, el fons va canviant a cada episodi.
Anirà canviant. Però com que aquí no fem vídeo, la gent no ho sap, no ho veu.
Van prometre que farien vídeo en la segona temporada i no ho han fet. Marc, com et sents amb això?
A veure, no em sento del tot malament perquè és que el vídeo...
Ja, ho explico, eh. Crec que...
Et treu una mica de flexibilitat, m'explico.
O sigui, jo avui no estic a Barcelona, no estic al meu set up habitual i, a veure, al meu fons, diguem que és poc desitjable o, almenys, no és molt estremejable.
Llavors, què vols que et digui? Saber que no fem vídeo em dóna molta flexibilitat per gravar sota una pedra, si cal.
No, home, a mi em posa la pressió sempre haver de fer... que tinc el fons així, però jo què sé, l'altre dia me'n recordo que vaig haver de gravar...
O sigui, havia gravat una intro de l'últim episodi del podcast de MarsBased, però jo les intros les gravo després, no?
Si gravo un episodi, dia X, i just la setmana abans de publicar-lo, doncs gravo una intro per donar context a aquella setmana i potser dic alguna cosa de l'empresa,
dic alguna cosa de què ha passat a l'ecosistema i tot això per donar-li més actualitat.
I què passa? Vaig editar l'episodi i me n'adono que no havia gravat amb el vídeo adequat i hi havia molt soroll ambient, era un desastre.
I vaig haver de repetir la intro, però em va pillar a Madrid i llavors vaig haver de gravar des d'un hotel, des d'una habitació d'hotel,
és que per sort m'havia endut el microbó i clar, era com un fons de pantalla gravat, bueno, així...
I dic mira, tornem als orígens de quan jo estava al principi de MarsBased, que estava viatjant sempre i tothom em deia on estàs avui, no?
Doncs d'aquest cop gravo l'episodi des d'un fons d'hotel de Madrid.
Clar, és que ara que ho penso, a tu també et passa, moltes vegades has gravat amb mi en un fons d'hotel i llavors això descoloca l'audiència totalment,
perquè si veus com aquests streamers jo no entenc què fan, perquè no deuen sortir de casa o s'organitzen molt bé,
perquè és que sempre graven exactament en la mateixa posició, tenen els mateixos elements de fondo, és brutal, no, no, sí que m'encanta,
que ja m'agradaria tenir un setup com aquest, però ostres, tancla moltíssim en el lloc i es fa delicat.
I tu, per exemple, jo sempre miro per darrere teu, tu tens cap ex de decoració, tu has deixat pasta, has deixat moll aquí.
Tinc exactament la mateixa que a l'anterior pis perquè ens ho han portat tot tal qual, però sí, sí, m'he muntat un despatxet bé, home,
perquè haver de treballar des de casa has d'invertir en estar còmode allà on treballes.
El tema dels youtubers, sí, és curiós, jo també ho he pensat sempre, però clar, penso que molts sí que fan streams,
però complementen amb vídeos que tenen per gravats, aleshores, clar, potser es dediquen un dia al setmana o dos a gravar vídeos a punt a pala
i aquells vídeos no en traen un cada dia, no, no sé ben bé com l'algoritme de YouTube, però sí que és molt agressiu
amb el tema de publicar cada dia, donar-li molta, molt de carinyos, o sigui, no, si no ho publiques en una certa freqüència,
doncs si no ho publiques en una certa freqüència, doncs te'n vas avall en el rànquing, etcètera, etcètera, i llavors aquesta gent s'hi pren a dedicar part de la seva feina
a gravar vídeos que poden anar traient de manera periòdica, doncs jo què sé, saps, i fan dos streams a la setmana per dir-hi alguna cosa,
i la resta, tots són vídeos que han gravat en dos o tres dies i van traient cada dia un o dos.
Però mira, què fan aquesta setmana, per exemple, aquest pont? Tu parem de fer pont o no aquesta setmana?
No, perquè estic treballant avui, perquè si no no estaríem gravant, però no, no, no, no faig pont, no faig pont,
tinc molta feina, tio, la setmana que ve és la reunió d'empresa, tenim Startup Grind, la setmana que ve és l'última forta de l'any,
aleshores una setmana de dos dies no m'anava gens bé, aquesta, així que he decidit treballar avui.
Estava esperant la mítica resposta de jo no faig pont perquè a mi aquesta Constitució no és la meva o alguna cosa d'aquestes, Àlex.
No, no, exacte, generalment el dia de Constitució jo treballo, però ahir per altres motius em vaig veure forçat a no treballar,
però generalment treballo, dia de Constitució i aquestes merdes de festius que jo no celebro, com la hispanitat i coses d'aquestes que no van amb mi,
jo generalment soc la persona que treballa sempre. Ara, ara, ara. Però si no, doncs me'l canvio com si fos un festiu.
Ben fet, jo puc obrir un petit parèntesis per aclarir una cosa de l'episodi interior o no?
Pots obrir parèntesis perquè encara no hem començat amb el tema de l'episodi, per tant tot teu.
A tu t'han arribat molts comentaris de l'episodi interior perquè a mi sí.
No, ni un diria, si no em complico tant amb l'audiència com tu, tu ets el tio social del podcast, tu te'n m'ho sap.
És que el fort és que no, és que el tio social ets tu, però el que veus és que no sé per què.
No sé per què, jo crec que els hi faig menys por a la gent, perquè tu et veuen i et veuen amb aquesta cara de punca,
amb la barba i tal, i jo a tu no et parlaria gaire pel carrer, o sigui, em faries por.
Però a mi em veuen més docil, així, més afaitadet, més un nen així mansu i em parlen, em comenten coses.
No m'ha dit res, què t'han dit?
A veure, jo ja sabria que rebria alguns míssils aire a terra, alguns desenvolupadors de confiança,
però quan et fiques amb un tema tan opinionat com aquest, amb gent que en sap bastant més que tu, ja sabries que reps algun correu.
Jo, per exemple, me n'esperava dos seguríssims. M'esperava un del Carlos, el CTO de Goyn, que evidentment,
no em va enviar un correu, però em va enviar uns missatges d'Apple.
És dels pocs bons, autèntics, genuïns, que no m'escriu per WhatsApp, sinó que m'escriu pels missatges d'Apple.
Fan d'aquesta gent. I l'altre és el Noel, que tu el coneixes, oi?
Sí, clar, aquest sí que l'he rebut, perquè l'hem rebut al correu de foc a terra, però no jo directament.
Vale, el Noel és un tio que... Em dóna l'entrenyació que és un tio que s'ha passat el joc de la vida, però diverses vegades, a més.
Ha tornat a jugar, inclús. És un tio que va molt tranquil.
Et diria que té com el títol inútil, que no serveix absolutament per a res i que no és redimible per cap premi
d'haver sigut la persona de l'audiència amb qui més vegades he anat a dinar,
perquè treballava a Breda al costat i anàvem a dinar sovint.
I ens va escriure un correu que jo penso que és la peça de feedback més llarga que mai ningú ens ha escrit.
I tu també l'has rebut perquè l'has escrita a l'Arau a foc a terra. No sé si l'has llegit o no.
Jo ho he fet detingudament i el tinc a contestar tot en el seu temps.
Però té un punt molt bo al final sobre... I aquí és on volia arribar del feedback de la setmana passada i les coses que no van quedar clares.
De les debilitats i fortaleses. O sigui, si a la vida és més òptim millorar les teves debilitats o capitalitzar les teves fortaleses.
Crec que aquí no vam estar com molt... No sé si fins o no vam entrar molt precisant aquest punt,
però sí que m'agradaria donar-li un matís perquè, home, crec que s'ho mereix.
Ja que ha desgranat tres paràgrafs sencers, a explicar-nos com la seva teoria sobre això,
anem a explicar-los la nostra o almenys la meva.
Jo fa molt temps que aquí hi penso d'alguna manera i tinc sentiments una mica creuats.
Hi ha molta gent que s'obsessiona molt en parxegar les seves debilitats,
però cada vegada jo tinc més arguments a favor d'oblidar-te d'això
i pensar que estàs vivint en un món que únicament valora les teves fortaleses i les debilitats li són absolutament iguals.
Et poso un exemple. Quan jo penso en productes, sempre penso que un producte té tres capes.
Està en el que jo li dic com les distraccions, que no li importa gaire ningú.
Si una tassa de cafè de l'Ikea és de color crema o de color cre, és regular.
L'important d'una tassa és que es pugui veure bé. És un exemple bastant estúpid, però fa el meu punt.
En anglès es diuen els showstoppers, però serien com les coses que poden preveure de comprar o no comprar una cosa.
Podria ser un preu, per exemple. Si té un preu molt elevat, evidentment,
potser aquella tassa va molt bé per veure, però si té un preu molt elevat no la compraràs.
I l'altra, i la més important, jo crec que són com els game changers.
Les coses que et fan únic i que tenen una proposició de valor acollonant.
Anem a posar un exemple de cotxes. Volem comprar-nos un Tesla, per dir-ho.
M'ho ha fet venir bé, Àlex. De tots els cotxes del món, sí. Havíem de parlar d'aquest.
Ah, no ho dic pel Tesla, ho dic pel exemple dels cotxes. Però bueno, Tesla també m'agrada.
El game changer és la proposta de valor, que és un cotxe elèctric,
centrat únicament en un sol estat de computació i tots els elements del vehicle
i totes les seves capacitats intel·ligents veuen del mateix estat,
per tant, donen una experiència més unificada, bla, bla, bla.
Tot això són els game changers, el que tu et fa comprar aquest cotxe.
Però llavors et diu, oh, showstopper. Home, doncs que encara no hi ha prou punts de recàrrega.
Això no és un motiu pel qual no et compraràs el cotxe, però t'ho fa pensar dues vegades.
O jo què sé, o que és molt car, no hi ha prou tassejudes per vehicles elèctrics, bla, bla, bla.
Això són coses que et poden fer pensar o no, o després ja n'estan els distractions,
que diu, oh, no, és que mira, resulta que l'últim Model 3 no porta intermitents
a la palanca, sinó que els porta al volant. Això és un fet, és real, és acollonant, però és així.
Llavors, això podria ser un distraction, és a dir, és una cosa que no et farà decantar la balança
per un candor a l'altre, però bueno, potser et toquen una mica els ous.
O jo què sé, o que imagina't que no el facin amb groc, perquè tu el vols amb groc.
Podria ser un distraction. On vaig amb això?
Amb això vaig a que tu, com a persona professional o com qualsevol faceta de la vida, també tens aquests.
I llavors, tu imagina't que ets... És que, hòstia, Àlex, et pega tan poc.
Imagina't que ets un graduat de dret, d'acord? I vas a fer una entrevista per KPMG.
Aquest exemple sí que m'agrada, perquè és que m'agradaria veure't fent una entrevista a KPMG,
en el recent graduat de la uni, m'encantaria.
Llavors, allà, com que no tens qualitats que hagis pogut desenvolupar gaire, tu només tens showstoppers.
I quin és el showstopper d'un recent graduat que va a entrevistar-se a KPMG?
1. Que sigui d'una bona família de Barcelona, que vingui d'una universitat privada,
que vagi ben net, porti corbata i que no faci pudor, bàsicament.
Si fa això, més o menys jo crec que està ok per fitxar-lo.
Però, en canvi, ara fixa't com en treballs de alt valor. I ara poso el contrerexemple.
Anem a dir un programador, i ho dic programador perquè m'ho vull portar al terreny del Noel,
que el Noel es preguntava si tenia molt valor aprendre o no aprendre skills complementàries,
que després podem fer el cas de per què sí o per què no.
Però allà, els showstoppers és com que no tenen tant de pes,
perquè quan estàs buscant un perfil tan únic o de més valor, els game changers són més importants.
Per exemple, si tu ets un programador de la hòstia, segurament l'equip et permetrà que et vagis sense dutxar a l'entrevista.
Llavors segurament ho corregiran després. Però, potser té molt més valor que capitalitzis sobre les teves fortaleses
que no pas que parxegis les teves debilitats o les coses que no et fan tan única en aquella posició.
I aquest és el cas que donc per capitalitzar les fortaleses.
Però, com sempre, jo tinc opinions per a tot i també tinc l'altre.
Ara, Àlex, digue-ho en temps real. M'has enviat un missatge i m'has dit,
del que veníem aquí i al final no, perquè veníem a una altra cosa, i hem dit,
escolta, això em sembla interessant, podem fer l'episodi d'això.
Llavors, si vols fer un episodi d'això, em sembla bé també.
I crec que el Noel s'ho mereix, perquè, hòstia, després del mail que ens ha enviat, li podem dedicar un episodi.
Estic bastant d'acord en línies generals, però al final aquí hi ha una consideració també a nivell històric.
Per què hem agafat l'exemple del programador i l'exemple de l'advocat, la persona que estudia dret al programador?
Avui en dia sí, perquè té la paella Palmanac. Fa 25 anys, 30, era un commodity.
I aleshores el programador era l'últim mico de l'escala evolutiva.
I fins i tot quan tu i jo vam començar a treballar ja era una mica així, encara.
Jo, quan vaig començar a programar a Deloitte, zero consideracions,
i havia d'anar a tot arreu de KPMG, però jo vaig anar a trets i corbata a Deloitte,
que a més els havia comprat a l'Humana, vull dir, perquè amb la merda de sou que pagaven,
jo no sé com esperaven que la gent anés de trets i corbata, segurament fills de papà.
Però bàsicament la gent que veníem del Clot no podíem permetre'ns portar un trets diferent cada dia.
Anecdotes a part, aleshores es buscava això, la persona que tenia la carrera, que tenia aquells curs.
De fet, a mi, no és que tingués el cabell llarg, però sí que tenia una mica de serrell i tot això,
van dir que estava al límit de com el podia portar.
La gent havia d'anar afeitada, no podien anar amb barba, i ja no parlem de piercings i tatuatges.
Això ha canviat molt. Per què? Perquè aleshores el developer era el commodity.
No havia portat tant de valor, o almenys no es considerava com que havia portat tant de valor a una empresa
com per poder-li permetre'l tot aquest tipus de coses, i l'empresa tenia les de guanyar,
i per tant dictava què es podia i què no es podia fer, com s'havia de parlar, com s'havia de comportar,
i tot aquest tipus de coses. Evidentment, sent el punky que soc, no vaig durar molt de temps allà.
No vaig durar dos anys perquè vaig trencar moltes aquestes convencions.
Però sí que és veritat que ho he vist amb altres empreses, l'empresa on ha anat després,
empreses amb les quals he col·laborat, etc. Què mals anys s'ha anat perdent això? Per què?
Perquè de cop i volta el mercat ha dit, ei, xatos, que aquí ara ja no sou quatre empreses que doneu feina,
i per tant aneu molt buscades, hi ha molta més gent sense feina que gent amb feina,
i per tant teniu el poder de negociació. No. De cop i volta van començar a sortir start-ups
que van fer que les accions de l'empresa tecnològica baixessin moltíssim i pujessin moltíssim les del talent.
I aleshores de cop i volta tu ara entres a una oficina de Deloitte i veus gent amb pantalons curts,
amb tatuatges, amb barba, amb samarreta friquis, no sé què. Per què? Perquè si no, no fitxen.
No els han hagut de menjar totes aquestes paraules i totes aquestes conviccions i protocols amb patates.
No, ells diuen, no, és que ens hem adaptat als temps i clar, sabem que som una empresa que...
si tot aquest bullshit, si és com la pila de merda més alta que hagis vist mai,
si és més alta que el Burj Khalifa, en realitat ho han fet perquè no podien fitxar,
perquè s'adonaven que la gent ja no hi anava.
O sigui, quan tu vas sortir de la carrera, segurament seria el mateix any que jo, aproximadament,
ens deien que... clar, tu no vas estudiar informàtica, però quan estàs informàtica,
et diuen, no, és que tu has d'anar a consultoria, fer cinc anys de consultoria tradicional,
perquè així et forges, no? I després, com tothom, has de buscar i anar cap a client final.
No vagis a empreses d'internet, o sigui que no es deien start-ups,
eren empreses d'internet i que aleshores eren les quatre o cinc que hi havia,
que devien ser Infojobs, Softonic i coses aquestes que havien nascut purament en l'era digital
i et deien, no, perquè clar, no són estables, fan putades, a vegades no et paguen,
vull dir, són... i t'ho pintaven com que eren els junkies,
com que eren els junkies, com si anessis a treballar en un narcopís del Raval, saps?
Segurament res més lluny de la realitat, però t'ho pintaven fatal
i clar, tu havies d'anar a la seguretat, que era o banca o consultora o assegurances.
Què vull dir amb això? Que sí, més o menys se li ha permès això al desenvolupador,
però ara perquè s'ha obert més l'aixeta.
El que sí que havia vist és que en el seu moment, l'únic que se li permetia això
a dins de l'escala tècnica era com l'arquitecte.
Tu anaves a qualsevol empresa i veies tots els informàtics sota el fuet del jefe
i tots eren igualets i s'havien de comportar d'aquella manera
i l'únic que vestia de friqui, o bé, potser no de friqui,
però és veritat que eren molt més laxes amb la seva manera de comportar-se, parlar,
era l'arquitecte, perquè era qui tenia agafat els collons de l'empresa,
tenia les claus de tot, podia tirar l'empresa si volia,
jo era una persona que no anava amb traje, però bueno, sí, anava amb camisa,
però bueno, potser igualment ja anava amb camisa, i no feia servei,
però cabells llargs, si els convenis, s'anaven a prendre per sac amb aquesta persona.
Això el que demostra és que allà on hi ha un procés sempre hi ha excepcions.
Moltes vegades he parlat del tema de les homologacions per grans empreses
o qualsevol, mira, inclús al pla de carrera de les empreses
més tradicionals, més corporate, que tenen un pla de carrera i si fas això,
doncs cada any hi ha una valoració anual, o em sap que on hi ha un pla de carrera
hi ha un fast track, on hi ha un pla d'homologació hi ha un fast track,
doncs exactament el mateix aquí. Si tu fas regla sempre hi haurà excepcions.
Per tant, què ha passat? Que ara, diguem, en les empreses tècniques,
el desenvolupador ha passat a ser qui té el poder de negociació
i l'empresa està de comú, perquè diuen, hòstia, que tu ets travel
per què em dónes 60 per haver treballat tres anys com a desenvolupador?
Jo avui sí que t'he clit. No m'ho dones? Bueno, tranquil, vaig a mirar,
posa Typeform, vaig a mirar totes aquestes altres empreses que han aixecat pasta a Barcelona.
Diuen, si no m'ho dones tu m'ho donarà algú altre. Per tant, la baixada de pantalons,
en aquest sentit, la feia l'empresa. No sé si amb això respon la teva pregunta.
Jo crec que amb això de respons vas tan bé, la meva pregunta.
Parcialment, perquè el tema de les fortaleses i el tema de les debilitats,
però després ja he deixat anar força xapa.
Sí, sobre aquest punt és veritat. Jo és cert que no vaig estudiar informàtica,
jo vaig ser enginyer industrial, però els sospitosos habituals de les fires d'empleo,
com es diu en català, de feina o... Feina, ocupació.
D'ocupació, m'agrada.
Eren tres, van que consultoria i en el meu cas era sector de l'automòbil,
era molt típica també. O sigui, anaves a treballar a SEAT, però no hi ha molta
diferència entre treballar a SEAT i ser un funcionari. I potser acabo de fer molts
amics amb aquesta frase, però realment és bastant cert, perquè quan tens un sindicat
tan bèstia crec que estàs ultraprotegit. No sé, això dels sindicats és una cosa que jo
mai he viscut, però o em diu que és un tema polèmic, és un tema delicat.
Jo mai he estat en una empresa que hi hagués un sindicat. No sé si canvia algo o no.
Depèn. No he estat en una empresa suficientment organitzada perquè en tingués.
Jo quan vaig estar a Deloitte, a la gent li sudava...
Hi diria la polla perquè realment hi havia molt poca diversitat de gènere,
però era poca aquesta expressió, en el sentit que el desenvolupador és una persona
tècnica, històricament ha estat una persona de mirar molt per si mateix, molt poc sociable
i molt poc col·laboracionista, més enllà de l'open source, si tu vols.
Però el de consultoria tradicional, open source, el desenvolupador de consultoria
tradicional és el funcionari de la informàtica, bàsicament.
Sense voler córrer en una definició pejorativa del terme funcionari, el que vull dir és que
ja té la feina protegida i no es preocupa dels altres.
Jo, per exemple, com que vaig tenir alguns agravis a Deloitte, vaig mirar-me tot el tema de conveni.
Per la meva sorpresa, aleshores, els informàtics no tenien conveni, no tenien conveni com a tal.
I llavors l'empresa forçava la gent a fer guàrdies, a fer hores extra i tot això,
però com que no tenies conveni, tot això no està definit.
Llavors vaig voler impulsar jo el tema de fer un conveni i a la gent li va suar autènticament del tema.
Per què? Perquè és com, jo no em vull ficar amb aquestes coses, m'ho heu desindicats, no, saps?
Jo ho faig perquè mira... Era com que els hi feia mandra.
I va passar el mateix a la meva següent empresa, que també hi havia alguns temes de...
potser no tant per temes d'hores, però sí pel tipus de compensació.
Per exemple, també era una empresa que era molt bona en certes coses,
però molt rànciant quan havies de fer accions fora de la ciutat, desplaçaments.
Aleshores jo que se t'enviaven a fer una acció a un client a Sant Cugat,
però tu t'havies de pagar el desplaçament.
O sigui, si tu no et posaves ferm, i em vaig posar ferm i vaig dir que si no em pagava el desplaçament jo no vaig...
Però la majoria de gent no ho feia això. Per què?
Perquè deien, és que clar, si no, doncs a la meva revisió anual em diran que no sé què i no sé quant.
I jo dic, tio, t'estàs pagant tu el taxi per anar a Sant Cugat a fer una cosa per l'empresa fora d'hores.
I l'empresa, com a molt, et compensava deixant d'entrar més tard el dia següent,
perquè no els costava ni un duro, però és que no et pagaven ni el sopar.
I me'n recordo d'un dia algú va aconseguir que ens donessin 3 euros per sopar, 3 euros, saps?
És que s'ha de ser un autèntic fill de puta.
Fill de puta. Per entes i apart, eh? Hòstia, què vull dir amb això?
Que en les dues empreses jo vaig mirar tot aquest tema, vaig intentar impulsar-ho i zero, zero col·laboració de la resta de gent.
Per tant, entenc que una empresa que ja potser té més capacitat organitzativa, això està molt més treballat.
També et diré que potser depèn també del tipus de feina que fas i de les condicions i com t'ha arribat a explotar.
Els sindicats no surten perquè sí, els sindicats surten per defensar els interessos i les condicions laborals del treballador,
perquè l'empresa generalment no mira per la compensació i la manera de treballar dels treballadors.
Són molt poques empreses els que ho fem i generalment les empreses que ho fem és on no hi ha sindicats.
Em sembla que també per ser un cert taman d'empresa hi ha les de tenir per llei, no sé qui.
Aquest tipus de històries.
Però el programador tampoc és que hagi estat explotat generalment més enllà del tema d'haver de fer hores extra.
Però no és un treball físic, no és un treball amb risc de vida, risc de lesions,
més enllà de lesions llargplas per a temes d'argonomia i males postures.
Però no és un treballador de línia de producció que es pot quedar sense dits,
si no fa les coses com hauria de fer o si s'adorm o no s'hauria de dormir o està inhalant substàncies tòxiques potencialment.
Aleshores, no dic que tinguin menys sentit, té tot el sentit del món que es faci això,
però probablement també venen d'un background una miqueta més acomodat en aquest sentit.
Aleshores no necessiten tant el tema del sindicat.
Sí, és que et diré una cosa, que has comentat que certs patrons a Deloitte o Mític Món de Consultoria
han canviat molt o han evolucionat o s'han adaptat.
Jo doncs un mòdul de com muntar el teu xiringuitú o el teu negoci,
un cop has acabat el grau de tecnologies industrials a l'UPC,
he fet un curs a l'UPC i no ho sé, han pensat que tinc alguna cosa o dues que aportar allà i que estic acreditat,
en realitat no, però no ho sé, em segueixen cridant cada any per fer-ho.
Llavors és el meu moment per mesclar-me amb el jovent, amb aquests que suspenen el pis, saps?
Sí. Aquests, aquests, aquests.
Nota d'actualitat.
Sí, nota d'actualitat perquè veieu que gravem exactament abans que es publiquin el dilluns.
Sí, això està fresquet, això no és un pot que has gravat al març, no.
Jo sempre faig allà, com la meva enquesta ha dit,
de dir, bueno, nois, què voleu fer quan sigueu grans?
I ostres, et diria que la fira d'aquesta d'ocupació
i una mica el sentiment que hi ha entre el jovent no ha canviat tantíssim, eh?
Per què?
Tu no saps la quantitat de tios que trauen, potser són perfils diferents,
però aquests vindrien a ser com l'anàl·logo de l'ingeni industrial post-Bolònia,
perquè ara no està l'ingeni industrial, ara hi ha enginyeria de la tecnologia industrial o una cosa així,
i després has de fer un grau a organització industrial o no sé què.
Llavors això és l'equivalent a l'ingeni industrial del mític d'abans, no?
Doncs aquests, Deloitte, KPMG, els de Price, com es diu, els de Boston Consulting, tots aquests,
tots se'n van cap allà, eh? Tres McKinsey, tots cap allà.
És que estàs obrint moltes tangents i ens hem desviat una miqueta del tema.
Et sorprèn? No, no.
Em sol passar, eh? Quina tanquem, nen?
No, no. L'altra cosa que m'havia quedat pendent era el tema de compensar les habilitats
o focalitzar-te en les fortaleses, no de cada un.
Sí, sí, aquest m'agrada, aquest m'agrada.
Però vull dir, si et sembla que parlem també d'aquesta part, perquè crec que hi ha opinions bastant fortes.
Només que re en el correu del Noel, comentava que ha arribat un punt de la seva carrera
en el que ja domina força llenguatges de programació,
i deia, crec que m'aportaria més concentrar-me en certes coses com, per exemple, el disseny
i altres habilitats que no són innates o, diguem, inherents al rol del programador
i li aportarien molt més a la seva carrera.
O sigui, sí i no. És a dir, depèn del que vulguis fer.
Depèn del tipus de projectes en què treballis i depèn de cap on vulguis anar.
Si tu vols convertir-te en un indie developer, no?
D'aquests que s'ho fan tots, una miqueta Juan Palomo,
doncs sí, evidentment, si all domines tres o quatre llenguatges de programació,
agafa el que més t'agrada, fas tots els teus projectes amb això
i si no vols haver-te d'associar amb altra gent, haver de dependre,
tenir aquesta dependència d'un dissenyador, un tio que et faci DevOps,
un altre que et faci el marketing, no sé què, doncs fes-t'ho tu mateix.
Què passa? Generalment, com que ja has après tantes coses a la vida,
aprendre amb el 20% de l'esforç, obtenir el 80% de resultats, és molt fàcil.
Aleshores, bàsic marketing, bàsic landing pages,
bàsic xarxes socials, bàsic comunicació, etc.
té relativament senzill d'adquirir i, per tant, et complementa,
et fa donar un salt quàntic a nivell de qualitat com a entitat productiva que ets.
Però això és perquè tu probablement vols treballar en projectes,
els teus projectes, vols fer coses de comunitat, vols fer coses d'open source, etc.
Però si vols moure't, per exemple, en els KPMG, els Bostons
i tots aquests que estaves comentant tu, Marc, i vols moure't a l'escala
de progressió d'aquestes empreses, doncs has de veure què és el que valoren.
Generalment, aquestes empreses solen tirar més per empantar-te cap amunt
en la capa de gestió. Aleshores, aprendre gestió és el que et farà millorar molt
en aquest tipus d'empreses i aguantar els anys de trinxar persones que fan.
Però si tu generalment per seniority ja et fan pujar en l'escala de gestió
perquè generalment amb un 30-45% de rotació anual,
doncs es queden sense gent que li vinguin ganes de passar 10 anys en aquesta empresa.
Són molt pocs i generalment són els que acaben arribant a socis i a gerents.
Dit això, si tu entens quines són les habilitats que has de millorar,
no les que et demanen, perquè generalment aquesta empresa et fan un quadre,
et fan com una fitxa de rol del teu personatge i després et posen la figura aquella
que és com del Pro Evolution Soccer o del FIFA, aquelles figuretes que et diuen
regate, aceleración, creatividad, pase. I aleshores, segons estàs més desenvolupat
en aquestes àrees, doncs fa més un pic o si no, doncs no sé quin tipus de figura és.
Què vull dir? Que t'han demanat moltes, però al final del dia se'n valoren molt poques.
Perquè recordo que abans teníem com deu àrees de millora,
però en valoraven dos o tres. Una era el sentit de pertanyent-se a l'empresa,
és a dir, fes hores i no diguis que no als que fes i menja merda i llepa molts culs.
I la part de gestió, perquè generalment la gent marxava abans que arribessin a ser manager
i si tu tenies un mínim d'habilitats comunicatives i de gestió, com em va passar a mi,
doncs vaig progressar molt ràpid en aquesta part.
Però em demanaven moltes altres coses que jo, per exemple, no complia,
però els va ser igual perquè realment el que necessitaven era gent en gestió.
I els pocs aquells ja els tenien impresos, doncs està bé, no? No els anaven a canviar cada any.
Dit això, aleshores, clar, depèn del que tu vulguis.
També hi ha gent que ha pogut progressar molt, hi ha empreses que són una miqueta més tècniques,
en aquest cas, per exemple, Bass ho feia diferent de la majoria de consultores,
que tenia una carrera tècnica. No et forçaven només a creixer,
com era Deloitte, per exemple, que només podies créixer per la part de gestió,
però no per la part tècnica de Bass, sí, podies arribar a ser com arquitecte.
Aleshores, aquest rol, per exemple, zero gestió, zero habilitats comunicatives,
zero coordinació amb altra gent, però havies de ser molt, molt, molt expert en moltes coses.
I ha de ser una persona que pogués portar tota la part de DevOps, de projectes grans,
havies d'entendre temes d'open source, havies d'entendre temes d'escalabilitat,
havies d'estar certificat en 50.000 tecnologies, havies d'estar al dia de tot, no?
I ja està. Aquest és un rol que podies perfectament fer al contrari del que deia el Noel, no?
Zero soft skills, tot hard skills i doblar l'aposta, no?
Doblar l'aposta en, ostres, ja sé angular, però vaig a convertir-me en el puto mestre d'angular.
Ja sé de Kubernetes, doncs vaig a convertir-me en la persona que fa tots els projectors,
defineix tota l'arquitectura, els sistemes de desplegaments de tots els projectes de l'empresa,
i tot passa per mi. O en capes més baixes, doncs ser com l'experte a una tecnologia, com en el seu cas a Liferay,
doncs tinc un molt bon amic, el dia que va decidir especialitzar-se en Liferay, li fot 15 anys que fot Liferay,
i li agradarà més o menys, però s'ha convertit en expert en aquest tema i llavors, hòstia,
doncs una persona que ara cobra molt bé, que té un lloc de responsabilitat i tal,
i perquè va entendre que les empreses on ha anat valoren molt aquesta especificitat.
Aleshores, clar, depèn de cap on vulguis tirar, jo no crec que hi hagi un camí més correcte que l'altre.
A mi, en el meu cas, per exemple, en el meu cas personal, em va anar molt bé complementar uns super skills
perquè jo com a programador ja vaig arribar en punt, el que vaig dir, dic, bueno, crec que ja programo prou bé,
però no vull tirar cap allà perquè vull muntar la meva pròpia empresa,
i per muntar la meva pròpia empresa, doncs, se queda complementar el que jo tinc amb altres coses
i així em podré muntar més els meus projectes. També he fet voluntariat i he estat en associacions
i allà es valorava molt més el perfil aquest generalista que hem comentat més d'una vegada.
I aleshores, lo mateix era la persona que jo posava la pàgina web, però creava els perfils de xarxes socials,
i feia les landing pages i també feia coses d'operacions i tal, i podia muntar una miqueta de tot.
I això em va complementar molt més el meu perfil, em va fer una miqueta més, bueno, el que dèiem, més emprenedor en aquest sentit.
Però jo dic, no crec que hi hagi una resposta adequada, crec que depèn del teu moment vital, de cap on et vulguis enfocar
i sobretot aquí, les necessitats de l'empresa on està, si realment vols progressar en ella o no, si vols un canvi de sector.
Crec que hi ha moltes consideracions, no hi ha un camí correcte. També és veritat que ell ho diu, o nosaltres ho parlem,
des de la perspectiva de gent que ja portem 10, 15, 20 anys programant i aleshores ja tenim aquesta feina feta,
però potser una persona que comença sí que necessita fer el desplegament d'obrir-se moltes coses, provar molt,
després tenir una època de tancar-se i anar a buscar la especialització, i després pots tornar-te a obrir perquè ja has masteritzat una cosa
que és en la que fa que aportis moltíssim valor, et dona suficient pasta o reconeixement, com per tenir la comunitat de dir
ara ja vaig a fer altres coses. Suposo que també és una visió pendular del sector i de l'evolució de la carrera professional.
És que abans de donar-te els meus arguments pels quals és bo obrir i diversificar i tenir aquest frame exploratori,
deixa'm donar un petit moment de pausa, parar un segon i apreciar, sisplau, l'analogia que has fet del Pro Evolution amb el pentagon aquell dels skills.
O sigui, mereix el seu moment d'aplaudiment i reconeixement que m'arregles per haver clavat aquesta analogia perquè ha sigut brutal.
És que encara recordo que deies regate, velocitat, defensa i sortia com aquell pentagon.
Exacte, tio, si la gent es veiés en vídeo, veuria que estàs ficant un aplaudiment aquí en temps real. És que això és una meravella.
Com que ho he fet servir molt en productes, és a dir, treballant per explicar alguna cosa, això ho he ficat o he colat en més d'una diapositiva,
cosa que em sembla divertit en si mateix, que al final, veus, jugar serveix d'alguna cosa. És interessant.
I tant. Bueno, jo no em canso d'explicar sempre d'on trec, si em pregunten molts cops, i això d'on ho has tret, i això d'on ho has tret.
Ja no només el tema de l'anglès, però el coneixement específic d'algunes coses. Tu te'n riuràs, tio.
Però jo he tingut converses molt informades amb gent del món del futbol perquè al final nosaltres hem acabat treballant per força projectes de clubs de primera divisió i coses com la Lliga.
I més d'una vegada he tirat de coneixements del futbol manager per poder explicar un concepte de per què hem fet una cosa així o això.
I la pregunta del client ha estat com, hòstia, i això com ho sabies perquè has treballat, no sé què.
De vegades ho he confessat, dic, no, no, no, això ho he tret. Som molts anys jugant al futbol manager, sé que això va per aquí.
No sé si professionalment, però almenys a nivell de videojoc baixí entenc que hi ha alguna inspiració i diu no, no, és exactament així.
O sigui que se'n poden treure moltes coses del món dels videojocs.
Mira, nen, no em cal etis, perquè jo visc a la plaça Les Eps, com bé saps, i part dels meus trajectes diaris són baixar pel carrer Gran de Gràcia i baixant a l'esquerra hi ha una botiga que es diu Game.
I cada dia hi passo i la miro de regull pensant, Marc, t'hauries de comprar aquesta meravella blanca que tenen a l'entrada, que total, tampoc et trencaràs la banca, saps?
Perquè la pots pagar en comodos plazos. I me la miro i penso, potser demà. I demà penso exactament el mateix.
I és com, no sé si saps tu qui era Prometeu, que no era un déu grec, era un titan, em sembla, perquè ell no era dels olímpos dels déus,
i el van condemnar per donar-nos el foc, el van lligar a una roca i vam fer que a una àguila li rebentés el fetge cada dia.
Doncs aquesta és la meva partició amb la Play, de comprar-me o no comprar-me-la, cada dia em rebenta el fetge i algun dia ho faré, com vam dir en una pisada dia passat,
que si jo del tot la compraves jo també, no sé si cap dels dos se l'ha comprat, llavors som uns fracassats, no?
Per tant utilitzo aquesta regressió del passat, hòstia Alex, és que avui tot lliga, nen, avui tot funciona bé, tu quan és pont, això és l'hòstia, nen.
Mira, fa uns episodis vam parlar del principi de Peter, si recordes?
I tant.
Aquell que tothom progressa fins a la seva incapacitat o incompetència, ara no recordo exactament com funcionava al principi aquest, l'Estrella Oratum em va semblar brillant.
I quan m'explicava això que a consultoria generalment, i ara em poso seriós, ja no parlo de la Play ni el Fron ni el Pro Evolution,
la consultoria generalment t'ajudava o facilitava que tiressis més cap a la part de la gestió, és a dir, si a tu el que t'agrada és programar,
no sé per quin motiu la societat moderna ens explica que gestionar està per sobre d'executar i no em sembla un bon quadre decisori per revolucionar la teva carrera professional.
I això t'ho volia lligar, això n'hem parlat vàries vegades, eh?
Amb què a dia d'avui, tal com està el món, es fa bastant complicat ser el millor en alguna cosa.
Què vull dir? Sent una competència global, ser el millor en X és molt difícil, molt complicat. Ser el millor programador, el millor gimnasta, el millor domador de leons, és igual.
Hi ha una competència global i farotge i és brutal. Abans, si eres músic, competies amb el trompetista del poble.
A dia d'avui, si ets músic, competixes amb Taylor Swift. A veure, el joc està una mica esviaixat, no? És difícil.
Què és recomanable o què fan per protegir-te en aquest escenari? Jo penso que el que és interessant és no intentar ser el millor en alguna cosa, però crear-te tu el teu propi joc.
Una de les bones coses que té que sigui una competència global també significa que pots jugar al joc que et surti de les pilotes.
Per tant, si anem a dir que l'Alex toca bé la guitarra, és bon programador i a sobre és un paio que sap anglès i sap vendre una mica,
doncs home, potser tens un perfil bastant únic per crear un producte per managers de músics. Jo què sé, m'ho acabo d'inventar.
És la mítica merda, mítica exemple que m'ha sortit. Però sembla que hi ha espai per buscar-te com les teves pròpies guerres.
I això crec que és algo valiós perquè ja no t'has de ficar en els sacs on es baralla tothom per aconseguir una feina o per trobar una oportunitat,
sinó que tu, veient el que t'agrada, pots més o menys posicionar-te allà on creus que pots aportar molt.
I mira, exemple personal, si jo sé programar una mica, soc un tio endreçadot i tinc una mica de gust per segons quines coses,
home, doncs el rol aquest de producte en una companyia molt inicial, és a dir, que no em posis a Deloitte perquè em faran foc el dia 3,
doncs em encaixa bastant. I si fixes que he fet tota la vida, ha sigut això, posicionar-me una mica en aquests llocs.
Llavors, no és un tema de zona de confort, jo penso que és un tema de veure on tu aportes i fer créixer les teves habilitats o els teus skills
en base a aquesta parceleta on tu sembla que pots dominar més o menys.
És a dir, si tu busques una persona que sàpiga molt de producte, n'hi ha milions picant a la porta que en saben més que jo.
Però si aquí comences a afegir coses que tu saps i et vas creant la teva guerra,
home, doncs un tio que sàpiga de producte i sàpiga molt de cotxes, bueno, aquí n'hi ha menys.
Sàpiga programar una mica, bueno, aquí n'hi ha menys.
I llavors, si comences a afegir, afegir, t'adones que hi ha una parceleta al món on tu ets l'unicorni.
I el problema és que, potser, en aquella parcel·la no hi ha un puto negoci de re i és una merda de parcel·la.
I és possible, potser, llavors, potser pivota una mica.
Però és aquesta idea que no el mercat et defineix tu, sinó que les teves habilitats et creen una mica el teu mercat,
que a dia d'avui som infinits igual que la competència.
S'ha entès la idea?
Sí, i a mi em ve al cap el cas de certs youtubers que, per exemple,
són gent que, parau per re, potser no han tingut mai el seu...
Mira, jo et segueixo un parell que són molt bons a nivell de música,
però no són gent que tinguessin un grup de música i s'han fet famosos,
sinó que, al contrari, s'han fet famosos pels seus vídeos, per fer, jo què sé, tutorials,
o fer... ensenyar-te a fer algun tipus de cosa, analitzar cançons,
com el cas del Shontrack, per exemple, o aquests que fan metal covers de qualsevol cosa,
el Leo, crec que es diu Leo Moracchioli, hi ha gent com que...
o Anthony Vincent, que feia les cançons en deu estils,
si agafa una cançó, deia, hòstia, el Come As You Are de Nirvana,
i ell cantava en deu estils diferents, o sigui, l'adaptava i feia un trosset com si l'hagués fet David Bowie,
un trosset com si l'hagués fet John Lennon, un trosset com si l'haguessin fet el Jackson Five,
i el Come As You Are... i són molt bons, aquests vídeos, són boníssims,
i aquesta gent, generalment, acaben després tenint un grup de música i alguns d'aquests ara fan gires,
el Kiffness, que és un que fa vídeos, generalment el feia al principi amb sorolls d'animals,
i feia com cançons a partir de sorolls d'animals, doncs ara està de gira per a Europa,
és un tio de Sud-àfrica, Shontrack em consta que té un grup de música,
però no sé si abans n'havia tingut, és un tio que haurà estudiat música,
ha estat deu anys o així fent anàlisis de cançons, i home, és un tio que toca molt bé,
que canta relativament bé, que coneix molt de música, doncs al final s'ha muntat un grup de música,
han agafat una ruta no convencional per acabar fent el que feia la gent tradicional,
però per què? Perquè l'evolució del món de la música ha canviat i ara hi ha una eina que se'n diu YouTube,
difusió mediàtica, xerxes socials que no existien, i abans un músic generalment es forjava
fent el seu grup de garatge, començant tocant als bars més petits,
i allò vas fent connexions i ara vas fer una prova a un altre grup i fas de teloner per a aquest grup,
aquest grup et convida a fer una gira amb ells i potser et dones a conèixer.
Aquesta gent, a part, ha agafat una altra ruta, diu mira jo no faré tota aquesta feina,
però jo faré una altra feina, que és la de mi m'agrada, doncs el tema de YouTube,
per a o per bé, doncs vaig fent vídeos, funcionen, vaig fent créixer la meva xarxa
i aquí tinc una mena d'una altra validació, que és la validació social de poder dir mira,
escolta, jo és que soc una persona, que fa música per YouTube i tinc dos milions de seguidors,
tu amb aquestes credencials és veritat que pots anar segurament a qualsevol grup de música
o et venen a tu i et diuen, escolta, que hem vist que tens aquest ric, no només saps tocar,
sinó que ens pots donar una difusió a nivell de grup o si creem alguna cosa junts,
doncs podem sumar forces i han aportat un altre credencial que abans no existia.
Un exemple potser que a mi em toca de més a prop, és a dir, jo podria haver fet el mateix
a la monda de consultoria, hi ha dues maneres d'acabar sent màneger a la monda de consultoria,
un és, o soci, no?, que és el de fots la carrera tradicional, menges merda durant 20 anys,
passes per totes les capes i has de fer més hores que un rellotge i dir si buona a tothom
i acabar amb la llengua en carn viva de tant llepaculs i arribar a un punt en què ja has estat infrapegat,
infravalorat i tot però simplement per estar 20 anys allà i home també hi ha algun tipus de qualitat també,
doncs acabes promocionant a soci perquè no hi ha ningú qui volgui aguantar aquestes condicions,
però la poca gent que hi arriba acaba sent soci d'Accenture o d'EY o de Price.
I un altre és de, doncs que eres la teva pròpia empresa, l'acabes venent a una consultora perquè això es fa molt
i de cop i volta doncs ets soci de la consultora, saps si tens un tàmall suficient,
o sigui jo no sé si ara vengués MarsBased a Deloitte passaria a ser soci, segur que passaria a ser gerent
perquè conec de gent que ha venut l'empresa a Deloitte i amb un tàmall similar al nostre i van entrar directament com a gerent,
que és un pas immediatament anterior a ser soci, has d'estar un parell d'anys o tres o quatre o el que sigui
i acabes sent soci si tu vols, però ja no n'has de fer 20.
Doncs segurament si totes les vendes de l'empresa amb 20 persones l'hi vengués amb 50 o amb 100,
doncs segurament et trauria directament a ser soci. Aleshores és el que dic,
sempre hi ha diverses maneres d'arribar al mateix lloc, depèn de quines són les teves capacitats
i de si vols realment invertir o si pots també en explorar camins alternatius a l'establert.
És una cosa que he pensat moltes vegades, què passaria si fos absorbit per un grup gran
i em posessin una feina d'aquestes corporatives, és a dir, que em donessin la targeta aquella per entrar per la porta i aquestes coses.
Jo crec que m'agafaria una depressió de cavall històrica.
És que tu no ho has fet mai, tu no has treballat, què és l'empresa més gran a la que has treballat?
Oh, puc donar-te una història personal, molt breu. Endavant.
Va, l'empresa més gran per la que he treballat és a la qual vaig fer tres mesos de pràctiques a la uni, si compta.
Igual la coneixes, es diu TechData, et sona?
No, absolutament no.
A veure, és que era així de tonto jo de petita, eh, mira, quan estava a quarta carrera, tu acabava a fer pràctiques.
Jo vaig anar i saps allò que no tens ni puta idea de què és cada empresa, però jo sabia que volia treballar en tecnologia, em fa il·lusió.
I vaig anar al Nasdaq i vaig mirar quines empreses del Nasdaq tenien com seu a Barcelona.
I vaig dir, anem a mirar.
I van aparèixer totes i vaig enviar un currículum a totes les que afreixien.
I la primera que em va contestar va ser TechData.
I llavors aquesta va ser la que vaig anar a treballar.
Però no fa res de tecnologia, és una puta merda de companyia.
Amb tots els respectes, vale, per a gent que treballa TechData, però no feia res tecnològic, simplement és com una distribuïdora electrònica.
I la feina que jo tenia era vendre equipaments de videoconferència.
O sigui, literalment estava colant pressupostos de 50.000-60.000 pavos per equips de videoconferència a les empreses.
I jo preguntava, però Skype no fa el mateix?
I deia, no, no Marc, no, això és diferent, això és una altra cosa, tal, això és diferent, l'experiència, no sé quantos...
Jo sincerament tenia la sensació que estàvem literalment estafant els nostres clients, però clar, és que tothom ho comprava.
Jo us pensava, no, alguna cosa no hauria d'estar fent bé.
Doncs sí, tio, venia amb software de... O sigui, al meu departament, venia amb software de videoconferències a grans empreses i a grans corps.
Però sempre, com que jo ho comprava, mai n'era l'usuari, és la mítica típica venda que fas al departament d'IT i no pas a l'usuari.
I vaig estar treballant allà tres mesos fins que vaig acabar la carrera i vaig acabar les pràctiques.
Em van oferir si em volia quedar, però els vaig dir que igual me n'anava a fer una altra cosa.
Així que...
Tio, quin putíssim fàstic de pàgina web que té, té que quedar-te, tio, sembla que s'hagin quedat el 1995.
Bé, si m'apures el 2003 com a pàgina web, és horrible, tio, és que està molt mal feta.
Sembla un template barato de WordPress, eh?
Jo quan vaig marxar d'allà, els vaig trencar el cor i es va quedar tot allà. Es va quedar així, es va quedar per sempre així.
Sí, sí, no m'estranyaria, eh? Però d'altra banda, és una empresa que està al Fortune 500 perquè posa aquí el número 83.
Està al Nasdaq. O sigui, no és una empresa petita.
No, no, no, no, que és un bitxo de la hòstia.
I tenien unes oficis del flipar.
Tio, que em van donar la targeta aquesta per entrar en això, jo em sentia com content.
Anava al metro amb la targeta i pensava, mira, soc algú en el món corporatiu, no?
I és el que tu dius, totalment sota el radar, no diries mai què collons fa.
Bàsicament és una distribuïdora de matèria electrònica per un supplier, per empreses.
I clar, jo vaig fer això, vaig anar a la llista del Nasdaq, vaig agafar tot el...
I després em va fer ràbia perquè aquests van ser els primers que em van contestar,
però després em van contestar companyies que m'olaven més.
I vaig pensar, hòstia, m'has triat massa d'hora.
Però no ho sé, amb aquests van contestar i vaig dir, va, va, a provar.
I vaig fer que hi duri tant tres mesos.
Has descobert l'única part de la meva vida en la qual vaig estar treballant per una big corp.
Què et sembla?
Hauria de ser graciós veure't a tu amb traje i corbata i fitxant per entrar a les vuit del matí
i sortint tard fent reunions d'aquestes que dius, hòstia, el tu torna a camalassir,
ve el jefe al menys quart i diu, vinga, a la sala de reunions, eh?
Que et toca fer una reunió ara.
I tu em penses, cabrot.
Bueno, bueno, espera, espera.
Et vaig posar una mica de realitat en aquesta anècdota.
I és que, un, no portava traje i corbata, no s'exigia, eh?
Podies anar normal en allà. Això no era de l'oït, eh?
Era una mica més tecnològic, diguem, pel seu temps.
I l'altre és que el Seba Kari, crec que jo anava a la uni pels matins
i anava allà per les tardes, i sortia com a les vuit, així.
Sí que em putejaven, eh? Jo ara, això de les vuit no, eh?
Les vuit ja no és horari de treballar, però llavors sí.
Quan ets jove et deixes fer el que vols amb la teva vida.
Al final ets una mica capullo, també.