Vale.
Vale. Jo... Jo hi estic.
Sí, jo també.
Què tenim avui, tio?
Avui tenim teca de... de l'audiència.
Feia temps ara que no fèiem un episodi de... de preguntes.
I també et diré, algunes d'aquestes preguntes
no les havia volgut fer perquè, o no les entenc,
o em fa molta por respondre-les.
Són complexes.
I a més a més...
i és... Hòstia, això és raro,
però hi ha una d'elles que me la va proposar un noi que es diu Marc.
Encara recordo el lloc i el moment de ser molt maco.
Dinant, em va fer aquesta pregunta i em va donar molt que pensar.
Vaig dir que la setmana que ve parlaré d'això a Foca Terra.
Han passat sis mesos i encara no havíem parlat.
I, curiosament, amb tot l'estiu i tot pel mig,
feia molt temps que no parlava amb el Marc.
I just ahir em vas dir, mira, vull parlar d'aquestes tres.
I una d'elles era la del Marc.
Tu creus que avui, a les vuit-cinquanta del matí, m'has crid?
No crec en les casualitats ni aquestes coses.
Jo soc un tio molt en plan, en aquest sentit.
Però he pensat, uau, Déu-n'hi-do, el d'estiu.
Com te la jugues quan vol.
Doncs explica'm de què anava, perquè...
Va, anem a llegir la primera pregunta de l'audiència.
Hauria de fer una miqueta com el món d'en Vic Man, saps?
En Carles.
De Sant Pol de Mar.
De Turruella de Montgri.
Exacte. En aquest cas és bastant avorrit,
perquè és el Marc de Barcelona.
Que podria ser cinc milions de persones, bàsicament.
Sí, exacte.
Jo crec que si busques una demografia catalana
que sigui la més diluïda possible,
ha de ser Marc, que és el nom més posat de tots,
i de Barcelona.
Normalment, quan parlo amb la meva parella,
dic, ah, avui he estat amb el Marc,
i li he d'especificar quin Marc, saps?
Perquè pot ser el Marc de Sartapgrain, el Marc de Focaterra,
pot ser, saps?
Vull dir, hi ha molts Marc a la meva vida.
En fi, explica'm què vol dir la pregunta del Marc,
o sigui, l'altre Marc de Barcelona,
que sou només dos Marc de Barcelona,
de, ens perdrem la propera onada tecnològica?
Posa'm en context.
A mi aquesta pregunta...
Ostres, no sé si et diria que em va treure la son,
perquè jo sols dormíves tan bé.
Però em va donar molt que pensar.
I la vaig posar aquí com molt engrescat,
dient, hòstia, tu, tinc ganes de parlar d'això.
Però entre una cosa i l'altra, tal dia farà un any, eh?
Què vol dir, aquesta pregunta?
Ens perdrem la propera onada tecnològica?
Vindria a ser...
Com...
Ens estem fent grans,
la tecnologia està avançant molt ràpid,
de la mateixa manera que nosaltres,
jo crec que hem sigut la primera generació
que s'ha sabut adaptar molt bé al que ha vingut,
perquè jo crec que som els primers,
i quan dic la generació, vull dir, com aquests...
early millennials,
que van començar sense res,
però s'han sabut apanyar-les a la mateixa hora,
s'han sabut apanyar-les molt ràpid
perquè ells han crescut amb internet,
amb el mòbil...
I han sabut tirar endavant amb això.
Però al principi no era pas així,
perquè van créixer sense aquestes eines.
Llavors, han sabut adaptar-se amb aquestes eines.
Malgrat el seu punt,
és,
tornant a l'episodi que comentàvem dels paradigmes tecnològics,
és ell, en el que ve després,
nosaltres ja serem tan vells
que no ens hi sabrem adaptar.
Exemple, la meva àvia, si estigués viva, segurament,
no tindria un smartphone.
O potser sí, però crec que no.
O no el faria servir com l'utilitzem nosaltres.
Llavors, jo sobre aquest punt,
i és per això que em feia molta por obrir-lo,
perquè tinc una dissonància cognitiva al meu cap,
enorme. Tinc arguments pel sí,
pel no,
pels que creuen que no, però realment és que sí,
i m'explico.
El primer que em ve al cap quan contesto això,
o quan el meu cap intenta contestar-ho,
inevitablement, i mira, jo crec que volem pensar
que no ens afecten aquestes merdes, però sí que ens afecten,
és un anunci d'un cotxe de fa molts anys.
Potser te'n recordes, juraria que era un Mercedes classe B,
no estic supersegur, però podria posar-lo amb el foc.
On treia aquest concepte que, t'imagina,
sortien els pares, tu, estaven en un cotxe allà,
en una espècie d'escampat,
fotien un polvet i sortien els fills.
Llavors, els fills
es miraven els pares com dient
que a nosaltres això no ens passarà,
perquè els veien com molt vells,
i després els tios agafaven el cotxe, el Mercedes en qüestió,
i se'n anaven, al descampat, a fer exactament el mateix.
I era com una mica aquesta idea
que tu sempre vols pensar que ets diferent que els teus pares,
però al final, tio, quan et fas gran, ets exactament el mateix.
I tothom...
O sigui, no sé si últimament estàs molt literat en textos estoics,
però si llegeixes les meditacions de Marco Aurelio,
veus que som exactament la mateixa persona que fot 2.000 anys.
O sigui, no hem canviat ni un hàpice.
Som envejosos,
tenim els mateixos problemes socials amb la gent
i tenim com les mateixes malalties socials entre nosaltres.
I, per tant,
ens perdrem la propera onada tecnològica.
Jo al que minuo intento mirar
són com els meus pares es relacionen a la tecnologia
i vull pensar que jo
em relacionaré igual amb la tecnologia de l'època
quan tingui 20 o 30 anys més.
I aquest és el meu primer punt, però després t'explico, si vols,
els meus arguments pel sí, els meus arguments pel no
i els arguments per l'interrogant.
Tu com ho veus, això?
Tira, tira, perquè jo no sé ni per on tiraré, aquí, o sigui que...
Forn i canya.
Sí, en sèrio, t'han perdut vals.
O sigui, tu realment, si jo et pregunto així, d'una,
hosti, Àlex, tu creus que el que vingui després de tot el stag tecnològic
que tenim ara, et dic, mòbil, rayotx intel·ligent, internet,
que sí, els models de llenguatge generatiu,
el que vingui després cada cop són menys plàstics,
tenim menys capacitat per adaptar-nos.
Tu creus que ho adaptarem o ho adoptarem nativament
com ho hem fet amb totes aquestes coses?
O ja direm, quina mandra et passo?
Clar, suposo que costa més adoptar coses
per les quals no has estat nascut.
Nosaltres vam agafar relativament ràpid
el tema d'ordinadors i pantalles,
però ens costa segurament les comandes de veu.
No estem acostumats a parlar-hi a un ordinador
perquè, bàsicament, Siri és fucking stupid,
i quan parles a Siri i Àlex i tot això,
dius, això és una broma.
En el moment en què tinguem un Siri i Àlex,
tira el que vas fer tu, la prova aquella, xatxpt de veu,
i diguis, hòstia, això ja és un altre tema,
nosaltres aquí no serem natius.
Ens adaptarem molt bé perquè tu i jo som tecnològics.
Gent de la nostra mateixa edat, hi ha gent que ja no s'adapta,
segons quines coses, que té el correu 7.000 correus
perquè no els ha arxivat ni els ha etiquetat
ni ha fet cap tipus d'andressa,
que el seu WhatsApp fa plorar,
que bàsicament ja són gent que inclús la tecnologia d'avui en dia
i no la porten bé,
no els diguis que han de formatejar un ordinador.
Si hi ha... Reinstal·lar una app al mòbil ja no en saben,
o configurar-se l'Apple Pay al rellotge.
Tots aquests gradients de coneixement existiran sempre,
són diferents demografies de persona.
Entenc que això va per persones purament tecnològiques,
com seria com el Marc, com tu i com jo.
Aleshores, en aquest cas, jo crec que ens adaptarem molt bé,
però també tindrem més preconcepcions,
és a dir, a mesura que et fas gran,
et fas més conservador amb les coses que t'interessen,
tens més coses a protegir.
Aleshores, veus més coses com una amenaça,
no tant com una oportunitat.
En aquest sentit, sí, veiem que...
O sigui, per exemple, clar, què passa?
Evidentment que coses com Uber, la gent ho adopta molt més,
ho adopta molt més el públic jove que el públic gran.
Per què? Perquè el públic gran potser ja té familiars que són taxistes
o tu mateix ets taxista, des d'aleshores no vols agafar un Uber,
perquè dius, hòstia, això em fa perdre la feina a mi.
No vols fer servir la intel·ligència artificial
o les xarxes socials abans,
perquè això et fa perdre la feina, el contacte amb els amics, etcètera.
Ho veus més com totes les coses que tinc a perdre.
Quan ets jove, tu bàsicament no ets conscient del teu entorn.
Sempre parlem de l'expandibilitat del teu entorn propi
i que quan ets un criu no saps què afectes,
per això tots els crius peguen patades i cops de cols a tot arreu
perquè no saben l'impacte que tenen,
ni com es diu això, l'abast que tenen.
No, si no són conscients del seu propi cos
ni de les conseqüències de les coses a mesura que et fas gran,
el teu univers d'impacte es va fent més gran,
aquesta bombolla, es penses, merda, merda, merda,
cada cop tinc més coses a dins que les he de protegir,
cada cop puc impactar jo més a les altres persones
a mesura que et fas gran.
Per tant, suposo que prens decisions més premeditades
i més conservadores al respecte.
Si ho veiem com una oportunitat encara i anirem,
si ho veiem com una amenaça,
crec que igualment tenim el coneixement i les eines
com per estudiar-ho i no ens tornarem pollavelles de cop.
No, si jo t'ho dic, almenys nosaltres tres,
hi haurà altres demografies que sí,
hi ha gent que diu no, no, jo no vull...
O sigui, passarà una miqueta, jo crec que,
com l'efecte del WhatsApp o el Facebook al seu moment.
No se te'n recordes que hi ha un...
Són fenòmens amor-odi
en els quals la gent va o 100% a favor o 100% a contra.
I llavors tenia gent que massivament es donava d'alta
totes les xarxes socials del 2009
i començava a fer servir WhatsApp per tot,
enviar WhatsApp a tothom, i tens la gent que és odi,
que són jo no em ficaré mai a Facebook,
no vull xarxes socials, vull privacitat,
tal, tal, tal, i es tornen uns talibans
anant en contra del progrés.
Però aquests acaben caient tard tot d'hora.
Per això diem que en les diferents demografies,
doncs els early adopters,
l'agenda consum més mainstream
i després els que són els endarrerits,
els que acaben arribant tard.
Jo crec que no ens aprenem a prop era una edat tecnològica
i també per un altre motiu que venim comentant molt sovint,
que és cada cop els cicles entregrans
o unes edats tecnològiques són més curts.
Per tant, si abans és el que dius tu sempre de l'atac de cor,
aleshores les grans invencions del telèfon,
després l'electricitat, l'aigua corrent a casa
probablement passaven 100 anys entre una i l'altra.
I dius, hòstia, quina gran innovació.
I avui en dia, pràcticament cada cinc anys
tens una gran innovació d'aquestes.
Ara tenim el tema de les IES, però pots posar aquí moltíssimes,
com el tema del telèfon mòbil, el tema dels smartwatch,
l'ordinador portàtil, internet, posa-li el que tu vulguis,
però potser cinc és una mica d'exagerat,
però cada deu anys en tenim un.
Jo crec que cada mes sovint en tindrem un altre.
Serem més adaptables també com a espècie,
però dit sempre des del privilegi tecnològic.
Molt bé, Àlex.
He pres moltes notes i enmig del que estaves dient
he fet una cosa que és molt guai.
Has mencionat aquesta idea...
Això és un llibre de Jeffrey Moore, em sembla que es diu,
el de Crossing the Chasm,
on hi ha aquests diferents cohorts de personalitats,
on s'explica com ells s'enfronten a l'adopció tecnològica.
Sabia que havíem parlat d'aquest llibre en algun moment a Foca Terra.
No recordo en quin moment.
Molt al principi, perquè era quan no sabíem com dir chasm,
que és escletxa, molt, però dels primers episodis.
Recordo que era dels primers episodis.
Exacte. Doncs amb el meu modelet que et vaig dir
que estava entrenant de JGPT on li passaven les transcripcions
i les descripcions dels episodis,
he anat molt ràpid allà i he preguntat
on parlem d'aquest llibre.
I m'ha dit que va ser en un episodi que es diu
Ramen ya hero de la educación o una cosa així.
Sí, sí, sí.
Que el vam publicar el 18 de juliol de 2012, fa un any i tres mesos.
Però l'hem mencionat molts més cops.
El tema de l'escletxa a nivell d'innovació
ha sortit en molts episodis i recordo que va ser un dels primers.
Específicament aquell, perquè em sembla que parlàvem
del de la qualitat no escala, el de Ramen ya hero de l'educació.
I sí, segurament devíem parlar d'això,
perquè cap d'elles havia arribat a fer com el sal aquest quantitatiu
de les grans masses.
Llavors, aquí implícitament tinc dues bones notícies.
La primera és que tens molt bona memòria, perquè te'n recordes,
i la segona és que de moment la intel·ligència artificial
encara no ens reempla serà,
perquè ho hem mencionat en més d'un i només m'ha tret aquest episodi.
Així que està bé.
Però tancant aquest petit parèntesis,
has dit coses que a mi m'han semblat molt interessants.
Primer, aquest fet que ens tornem menys plàstics amb l'edat.
Som més rígids, no absorbim tant, és una evidència.
Però el que tu has dit que tenim més coses a protegir
a mi em sembla molt interessant,
perquè cada vegada penso que socialment tenim menys incentius
per adoptar-la, la tecnologia.
Exemple, quan tota la teva classe de la uni
va obrir-se un compte de Facebook,
segurament tu tenies molts incentius socials per fer-ho.
I quan dic tota la classe de la uni, Facebook,
és perquè Facebook va arribar a la meva època de la uni.
Segurament, si ens escoltes i tens 25 anys,
el que t'haurà arribat haurà sigut TikTok o el que sigui que s'hagi arribat.
Però, mira, parlant de TikTok, o Snapchat, per exemple,
han sigut dues aplicacions, tecnologies,
patrons socials, interaccions digitals que m'han passat per sobre.
No les he volgut ni obrir, perquè no tenia ni l'incentiu de fer-ho.
No sé fins a quin punt això és scepticisme tecnològic,
que jo m'he tornat una mica avi amb el temps.
És a dir, si tu em preguntes,
el Marc de 25 anys, quina relació tenia al món de la tecnologia,
en aquesta curva de Jeffrey Moore que diem,
era un outlier de l'esquerra, era el primer.
Early adopter entre els early adopters.
Era algo boig, ho volia provar tot.
Ara, ostres, el meu gradient s'ha mogut tan enrere
que no et diré que soc un...
Bueno, a la part del final es diuen laggards, una cosa així.
Laggards, sí, sí.
Podria ser un d'aquests, perquè ara soc com extremadament sceptic.
És a dir, algú m'ha de seduir molt perquè tingui ganes d'adoptar-ho.
I això és algo curiós.
Però hi torno l'anunci del Mercedes,
de dir, hòstia, és que això no ens passarà.
Mira, curiósament, ahir...
Estava amb la meva tieta.
I tenia una bombilla d'intel·ligents que s'havia comprat
perquè la volia encendre segons quines hores i no sé què.
Però no la sabia configurar.
I em va dir, em pots ajudar a configurar-ho?
Evidentment, soc el recurs fàcil de la família
per fer qualsevol cosa que volgui la tecnologia.
I... Àlex.
Vaig entendre perfectament per què era incapaç.
O sigui, no és que... no estigués capacitada ella per fer-ho o no.
És que, literalment, el que se li exigia o...
el que havia de fer per configurar aquella bombilla
era literalment impossible.
Per ella, eh?
És com si a mi m'exigeixes pujar el capità sense corda com Àlex Honol.
Igual. Tio, què faré?
A la segona roca cauré a baix i em moriré.
Per ella era exactament el mateix, era impossible.
I això ho veig en tantes coses
perquè és aquesta idea de Feynman,
té un vídeo de YouTube que té 4.000 milions de visualitzacions
on intenta explicar l'electromagnetisme.
El tio li pregunta per l'electromagnetisme.
I el tio li diu, i és que és brillant, perquè li explica...
Clar, jo et puc explicar l'electromagnetisme des de mil angles,
però he d'entendre tu...
O sigui, en quin gradient estàs sentat perquè jo te'l pugui explicar.
Perquè si realment no tens ni puta idea de física,
hauria de començar per coses molt més bàsiques
que si ets un undergrat de física.
Això és exactament el mateix.
Explicar-li a algú que ha d'anar a Inbox Zero
és una cosa que ho pots explicar d'una manera o d'una altra
segons si aquesta persona sap què és una aplicació de correu
o si és un usuari de Superhuman.
Llavors, i sé que aquest exemple és molt trivial,
però la idea ve a ser la mateixa.
Per explicar com collons has de configurar aquesta bombilla,
has d'entendre tantes coses...
Per exemple, aquella bombilla en concret
no funcionava amb HomeKit d'Apple.
Per què no?
Perquè per funcionar amb HomeKit d'Apple ha d'estar homologada
i ha de passar certs estàndards
perquè si no, no funciona amb l'aplicació de la caseta d'Apple.
I diu, perquè no funciona amb la caseta d'Apple?
Tens que entendre que això va al calés,
el fabricant no ho ha posat, però en canvi allà posa Works with Siri.
I per què posa Works with Siri?
Perquè dintre de l'aplicació que ell t'obliga a fer-te baixar
per configurar-la, això sí que té uns hooks cap a Siri Shortcuts
perquè tu te la puguis configurar.
Clar, tota aquesta merda de que jo sé,
perquè no ho sé, perquè collons ho sé...
Al final ho sé, perquè com que visc en aquest mundillo,
vulguis que no, és com aquest efecte de flywheel.
Un flywheel d'aquests costa molt fer-lo rodar,
però una vegada està rodant i és imparable.
A mi em costa molt agregar una unitat additional de coneixement
sobre tecnologia perquè ja tinc una base molt sòlida.
Però si comencem a parlar d'una altra cosa,
jo què sé, comencem a parlar de podologia,
si em comences a explicar conceptes de podologia
em serà molt complicat entendre'ls, per molt fàcils que siguin,
perquè començo des de zero.
I començar a moure el flywheel aquest em costarà molt.
Vaja xapa, eh, xato?
O sigui, tot això era un resum per dir-te...
És a dir, el cas pel qual sí,
crec que ens perdrem la propera onada tecnològica
perquè cada cop som menys plàstics,
tenim menys incentius per adoptar-la,
és a dir, tenim moltes coses a protegir
i el que tu dius, cada vegada som més rígids de ment
i els nostres voltants socials cada vegada
estan menys incentivats per adoptar-les,
i per altra banda, per això, perquè la tecnologia es mou molt ràpid
i cada vegada...
És com aquesta idea de...
No sé si és el vídeo de l'Elise en el País de les Maravilles
que li diu que per mantenir-se en el mateix lloc
ha d'estar corrent el més ràpid possible.
És aquesta idea, cada vegada per estar en el mateix lloc
has de córrer com un autèntic animal, i és molt complicat.
Per tant, jo crec que sí, aquests són els meus arguments.
També en tinc pel no.
Ah, val, anava a dir, perquè jo crec que no,
tal qual anaves parlant, m'estaves convençut més que no,
i et diré per què, perquè al final,
nosaltres estem incentivats a seguir en aquest sector.
Si és una onada tecnològica, si em diguessis
una onada de canvi social, probablement si ens la voldrem perdre.
Saps? Vull dir, per què?
Perquè al final, el que dius tu quan ets més jove,
tens molt més temps, tens molt menys a perdre i molt més a guanyar.
Aleshores, dius, què em costa ara ficar-me amb això?
Em fico una cosa, si no em funciona, tiro per una altra,
i no em costa res descartar coses i projectes
que no hagin sortit bé.
Per això, quan ets jove, proves feines de tot tipus,
a veure què t'agrada o no t'agrada.
Quan ja ets gran, dius, hòstia,
pensa que has invertit 15 anys en una carrera,
20 anys en una carrera professional,
i, clar, no pots canviar-te de sector,
perquè com et canvies de sector, surti malament,
potser, merda, què he fet?
Tiro per la borda aquests 20 anys que tenia acumulats,
és una cosa que has de protegir.
Després, podré tornar...
És un sector que et valorarà que hi tornis
o potser et posarà la creu perquè has sortit d'aquest sector
i desactualitzes.
És un exemple més. Mira, et diré un altre.
Depèn molt de...
I dins de tecnologia, molts subsectors, no?
Tu has mencionat el tema de xarxes socials,
però tu estàs a l'última en hardware, per exemple.
Per què? Perquè t'interessa, t'apassiona.
I es nota. Tots els canvis que vagin sortint en hardware,
tu diràs, estàs allà.
I seguirà sent un...
Potser no ets un early adopter,
però saps molt més que el 99% de la gent
que mínimament li interessa el hardware.
Per què? Perquè mires les putes presentacions d'Apple, bàsicament.
I en social media hi ha l'exemple contrari.
Si t'interessés molt el social media,
hi haguessis de protegir tota la marca personal,
el teu negoci depèn del social media,
la teva personalitat depèn del social media,
perquè dius, hòstia, jo vaig ser un early adopter
i MySpace al principi això em va fer...
Sé que fos molt popular als principis de Twitter, Facebook,
Instagram, etcètera, etcètera.
Tinc una massa social de seguidors de 5 milions de persones.
Estàs molt incentivat, o increïblement incentivat,
a traspassar aquesta massa social
en una altra xarxa,
perquè així, d'alguna manera, redueixes el risc
i perpetues el teu model de negoci
o el que diem, la marca personal.
Una altra persona que no visqui d'això,
potser és popular en una xarxa social,
però si no li depèn d'això, no s'anirà a una altra.
Jo no he tingut mai massa followers a cap xarxa social
i, francament, ja quan va sortir Snapchat vaig dir...
Quina mandra!
Vaig donar d'alta i vaig durar 24 hores.
TikTok, crec que no em vaig arribar ni a donar d'alta.
Potser sí, i vaig durar...
Ho vaig provar... Sí, és veritat, em sembla que em vaig donar d'alta,
ho vaig provar i en menys d'una hora vaig esborrar l'aplicació.
I ara, què m'està passant?
A Twitter sí que not que tinc moltíssims seguidors,
però és veritat que dius, m'ajuda una mica en feina,
em dóna certa visibilitat i dius...
Hòstia, sap greu que s'està anant a puta merda.
Tot això... Però, clar, tio, mastodon.
Blue sky.
A threats no hi he ni entrat, eh? Però són un drama.
Tornar a començar des de zero, o sigui...
Mira, mastodon, és que ho sento, saps?
Ho vaig provar, crec que em vaig donar d'alta al gener
i vaig estar fins al maig en posts sincronitzats,
que ni tan sols posava contingut natiu.
I francament, tio, és que no passa absolutament res.
Hi ha gent que et dirà,
sí, jo ara parlo amb els meus...
És una xarxa social menys tòxica? Sí, perquè hi ha 30 persones
i probablement parles amb els teus amics,
però no ha vingut...
No té els problemes que té la societat, bàsicament.
Si al final una xarxa social és un reflexe de la societat.
Si tu te'n vas a un poble, a un poble de 30 persones,
no tens ni els drogadictes,
ni captaires, ni ghetos,
ni empreses que es dediquen a contaminar molt, saps?
No tens els problemes d'una societat molt gran.
En canvi, tu te'n vas, vens a viure a Barcelona,
i tens problemes de tot tipus.
Ja no et dic si vas a Nova York, San Francisco o Londres, no?
Però tot té avantatges i inconvenients.
Clar, la gent que prefereix viure en puto poble,
doncs que se'n vagi a Mastodon o a Blue Sky,
i t'hi tinc 12 seguidors, saps?
Fa una mandra infinita.
Si jo ara penso i dic,
no tinc ni les ganes, ni l'energia, ni la motivació,
ni l'incentiu professional
per crear-me nous seguidors a Blue Sky,
a prendre barçac, saps?
Li duraré uns dies més de prova, ho tindré allà per si de cas,
però, escolta, jo no he vingut a fer aquest tipus de feina,
jo prefereixo esperar-me,
i si realment aquest canvi es produeix, que Twitter se'n va a la merda,
i ens hem de passar tots massivament a una altra xarxa,
doncs fantàstic, així ho serem.
Però per què? Perquè dins de la tecnologia
no estic especialitzat en social media.
Dins de la tecnologia on sí que estic especialitzat i incentivat,
doncs probablement amb temes de podcasting,
amb temes de desenvolupament, clarament,
amb temes de treball en remot,
i amb això sí que fem l'esforç conscient i inconscient
de cada dia posar-nos al dia, d'anar-nos actualitzant.
Per què? Perquè és la nostra feina, ho fem de manera passiva,
simplement treballant en això, ja vas escoltant i veient les coses,
i activament dius, hòstia, vaig a veure què passarà l'any que ve
en tendències de llenguatges de desenvolupament,
perquè igual el nostre texte està desfasat,
o et diré més, a nivell de potser la gent d'aquí dos anys
ja no contractarà desenvolupadors,
sinó que ho faran tot amb intel·ligència artificial,
el model de negoci de la meva empresa està desfasat.
Potser sí. Ara, què passi amb el social media?
Mala pela. Què passi amb les newsletters?
Més absolutament igual, perquè no depenc de les newsletters.
Què passa amb el hardware? No sé res de hardware o amb cotxes.
Vas especialitzant-te una miqueta més,
perquè també una de les coses que, a diferència de quan érem joves,
que cada cop tens menys temps, per tant, has de focalitzar-ho molt més.
Suposo que veus quines coses t'han donat retorn
i quines no de les teves inversions,
i prefereixes fer un doble a la posta,
i dobles la posta en les coses que et porten més valor,
amb les amistats que realment compten,
no amb les superficials, amb la família,
i no amb tota la família, sinó només aquella que realment
et porta valor i no som uns autèntics desgraciats,
i el mateix amb la feina i amb altres coses de la vida
i els teus interessos, hi ha coses que dius,
això ja no m'interessa o m'interessa molt,
però és que no m'aporta absolutament res
o ja no tinc el temps, prefereixo treure-li temps,
fer menys coses, però dedicar-li més.
Jo ara, per exemple, li dedico molt més temps a la guitarra,
menys temps a llegir, i abans tenia molt més temps per llegir.
Doncs són coses que vas canviant amb el temps,
però no sé si això et contesta una miqueta.
Per tant, en resum, jo crec que no ens perdrem la propera
onada tecnològica. Sí, és un tema social,
potser sí, però estem dins de la tecnologia,
encara som massa joves perquè ens passi per sobre la innovació.
Amb el meu cas del no,
penso que has tocat la majoria de punts que tenia per ells.
Tinc molt poc a afegir. En resum, resum,
i parafrasejo una mica el que has dit,
perquè és el mateix que jo tenia al cap.
Hi ha molts jocs a la vida,
i quan dic jocs, vull dir coses a les que nosaltres
estem implicats durant el nostre dia a dia,
és a dir, hi ha l'Àlex que toca la guitarra,
hi ha l'Àlex que corre, hi ha l'Àlex que treballa en remot.
Llavors, cadascú juga en moltes partides a la vida.
Llavors, vull dir que...
Que, potser, es guanyis totes o no, ja és un altre tema.
Però en les partides on realment n'estàs jugant,
a les taules on hi estàs molt invertit,
allà sí que tens uns incentius positius per seguir,
i a sobre, com que ja ets un tio que ha capitalitzat molt sobre allò
i estàs a sobre, el teu flywheel...
No sé com collons es diu aquesta paraula en català.
Flywheel és un molinet, em sembla.
Hòstia, que malament sona, fill, vinga, posa el molinet.
Doncs com que ja tens el molinet rodant...
Vale, doncs...
És que...
Molinet, ho sento, però em costarà, eh?
És horrible.
Però a partir d'ara li diré molinet.
No, m'ho acabo de patillar, però el concepte és el del Molic,
que cada cop...
Costa molt fer-lo girar, no començarà a girar per si sol,
però si tu li dones una petita empenta,
això ja fa trenques, aquell punt d'inèrcia
que el vent ja el fa girar de manera sola.
Però tu has de fer un primer esforç per fer-lo girar,
aquest és el flywheel.
I per això en realitat és un molí.
Però...
Em recordava més...
Saps, parlant de coses que quan eres petit t'agradava molt
i ara ja no,
saps quan vas als parques aquells dels nens
que hi ha aquelles rodes que estan paral·leles al terra,
que tenen aquelles varanes que els xavals la fan rodar?
Que és com una olla de hamster d'aquelles però girada, no?
O sigui que l'eix de rotació està perpendicular al terra.
Llavors, en aquestes, al principi costa molt fer-la rodar,
però un cop tens 54.000 nens tocapilotes fent-la rodar,
allò és imparable.
Llavors, és quan, en el moment que roda massa ràpid,
els nens comencen a saltar cap a fora,
que llavors és quan comença a ser divertit.
Volant d'inèrcia.
Ah, clar, vinga, un volant d'inèrcia.
Nosaltres tenim un volant d'inèrcia sobre certs sectors
i, evidentment, és molt difícil que algú començar de zero
et passi per l'esquerra, no?
Perquè tu ja estàs rodant molt ràpid
i afegir coneixement allà sobre és senzill.
O sigui, fer-lo seguir rodar.
Clar, aquest punt em dóna la pau que no, que no ens ho perdrem.
Perquè tampoc mai a la història hi havia hagut una força laboral
tan dedicada en aquest sector com fins ara.
Possiblement perquè el sector n'hi existia,
però tenim aquests incentius positius per quedar-nos aquí.
Llavors, està a la part de l'interrogant,
que és la que t'he dit, que aquí és on jo tinc dubtes.
I és que, si et fixes,
i això està molt relacionat amb el que has comentat abans,
de l'atac de cor,
quant temps necessites per portar algú des del passat
perquè li agafa un atac de cor.
Si jo penso, amb els meus avis,
ostres, quan ells van néixer, que era sobre allà els anys 20,
hòstia, a penes hi havia cotxes pels carrers.
I qui tenia un telèfon a casa era multimilionari.
Després, ostres, van veure els inicis dels televisors,
però encara es tenien que aixecar barcamèdia de canal.
Després, ostres, van veure un gradient tecnològic
que va canviar molt durant la seva vida.
I, clar, ells van viure molts anys.
I, potser, si van morir fa poquet,
van arribar a veure un telèfon mòbil,
o van arribar a fer una videoconferència amb el seu net
que estava a Shanghai, t'imagina't, els van tornar bojos.
Clar, igual, a tu això et sembla molt perquè són molts anys,
però si tu et pares a pensar,
realment, tota aquesta història que ells han viscut en 80 anys, 90 anys,
literalment tu l'has viscut en 30.
Però literal, eh?
I cada cop més,
els incentius tecnològics i de la manera que està evolucionant el mercat,
et donaràs compte que aquests 100 anys que ells van viure
o aquests 30 que tu has viscut, a dia d'avui,
potser en són 10.
Perquè jo què collons sé què passarà dintre de 10 anys.
I, clar, veure aquesta evolució tan ràpida,
no sé fins a quin punt...
Aquest per mi és l'interrogant.
És a dir, veig això i sobretot veig les noves generacions
com interactuen amb la tecnologia,
i veig que ho fan de manera molt diferent a la meva, però molt.
És a dir, ells hi ha medis que els han adaptat de forma nativa.
És a dir, que ja han crescut amb allò.
Perquè a tu, per dir-ho,
un iPad te'l van donar quan tenies 20 anys.
I et van dir, mira, fill, això és un iPad,
és com un telèfon però molt gran, que guai.
I vas fer certes assuncions
i tu el vas, d'alguna manera,
catalogar o el vas posar a la teva escala de valors.
Mira, això està entre un ordinador i un mòbil,
perquè ja tenies com un mapa muntat.
Però tu has de pensar que aquests xavals,
potser també per... Ho sento, eh?,
si hi ha algun pare que ho fa,
però per negligència dels seus pares,
en tres anys tenen un iPad enganxat
perquè és l'única cosa que el fa callar.
L'algoritme de YouTube es veu que fa callar els nens.
Denúncia social de l'episodi, eh, Marc? Molt bé.
Sí, sí, ho sento molt,
però si ets un pare que per fer callar el seu fill
li posa un iPad davant...
O sigui, no et faré res, eh?,
perquè jo soc un tio inofensiu absolutament.
Però no estic d'acord.
O sigui, jo crec que...
Bé, potser jo faria el mateix si tingués un fill,
però com que no en tinc, me les puc donar que no ho faria.
És un cas hipotètic que encara no s'ha donat.
Child's planning, exacte. Molt bé.
Exacte, no? Llavors, jo penso que si estàs fent això
li estàs fent un desfavor al teu fill, però al millor no.
Jo estic equivocat i no li estàs fent un desfavor al teu fill,
sinó que l'estàs preparant per la següent onada tecnològica.
Llavors, aquell xaval que en 3 anys va créixer amb l'algoritme de YouTube
té una capacitat per entendre aquell dispositiu
que nosaltres mai tindrem.
Perquè per ell, allò formava part de la naturalesa.
És a dir, de la mateixa manera que per tu un arbre formava part
de la naturalesa, segurament per ell veure un iPad
era part del fondo de la seva realitat.
No ho sé, és interessant aquest punt.
Jo crec que la resposta queda més que...
Perdona, hòstia, la pregunta queda molt més que la resposta.
I va molt lligada amb l'altra,
que ens dóna temps per fer una segona,
que és la del futur de l'ordinador personal,
que ens pregunta un tal Adrià, que segurament deu venir del teu cantor.
Hòstia, aquí li he estat donant una miqueta de boldes,
perquè jo entenc que aquí va pel d'això,
hòstia, ordinador personal, els portàtils.
O sigui, ja gairebé els ordinadors de Torre han desaparegut
amb els anys i pràcticament tothom ja només té un portàtil.
Cap a on va l'ordinador personal?
És una molt bona pregunta,
perquè s'especula molt sobre el tema.
Perquè ara tenim tots aquests dispositius,
tenim tota aquesta onada de dispositius,
jo ho estendria una miqueta més a la computació personal.
No només l'ordinador personal,
sinó que seria també els iPads, els telèfons, o se què.
Hem passat, per mi tot això és pendular,
com pràcticament tota la història.
El pèndol de la història
ara ens ha portat a que tenim un dispositiu per a cada cosa.
Per què?
Perquè era més fàcil resoldre alguns tipus de problemes molt específics
dispositius específics.
Alguns tenien, clar, amb un ordinador personal
no tenia sentit calcular coses com l'acceleració,
si t'estaves movent o no, i en aquest sentit,
home, tenies el teu telèfon, tenies més tard el teu rellotge,
i aquest tipus de coses.
Abans havies d'anar amb cables a tot arreu,
però ara hi ha hagut tecnologia que ha millorat molt,
els nous protocols de Bluetooth,
el wifi, l'extensió del wifi, etcètera.
No en traieu en coses de hardware.
Però què vull dir amb això?
El pèndol de la història ens ha portat a un moment extrem
en què pràcticament tenim un dispositiu per a cada cosa
i jo crec que ja no en veurem molts més.
Potser l'últim, per mi, el que s'acabarà de carregar aquest model
són els collons d'ulleres aquestes de realitat virtual,
que seran les que ens faran veure que no necessitem cap altre dispositiu.
Ara, el pèndol de la història
tornarà cap a l'altre cantó d'una manera molt exagerada
i es rebentarà aquest mercat.
Farà saltar pels aires tots aquests dispositius.
I la gent que té dos telèfons, perquè per la feina té dos,
més els airpods, més els auriculars de la tele,
més l'ordinador portàtil, més l'iPad,
més el Kindle, no sé què n'hi ha,
d'alguna manera transicionarem a tenir un sol dispositiu.
Serà un dispositiu hardware o serà software només?
Això ja no ho sé.
Probablement, totes aquestes coses es poden reduir a un sol dispositiu,
que potser sí que són les ulleres aquestes,
i diguin que ja no cal tenir un Kindle,
si amb les ulleres aquestes pots tenir la teva aplicació d'Amazon
per llegir els llibres, però a la vegada tampoc et cal tenir
la pantalla ni el teclat perquè ho tindràs tot en realitat virtual.
Per tant, no et cal un ordinador,
tampoc et cal tenir...
Potser sí que et cal tenir un telèfon o no
si vas amb aquest dispositiu tota l'estona.
Saps què vull dir?
Totes aquestes històries s'acabaran reduint molt.
Crec que passarem els propers cinc o deu anys
i passarem a tenir un altre cop només un dispositiu
amb el qual farem la majoria de coses.
Un exemple tonto, vull dir, en realitat,
tot el que fas amb el telèfon o pràcticament tot el que fas
amb el telèfon ja ho pots fer amb l'Apple Watch.
No és còmode, perfecte, no és còmode,
però cada cop solvent-te més coses.
Tu ja li pots posar un GPS, pots posar-li la 3D SIM,
ja pots tenir el wifi...
No és còmode.
Com a input, segons quines coses, com a l'escriure,
però és veritat que sí, aconseguim que la dictació...
Si el dictat de veu millori molt i altres tipus d'inputs,
doncs podria ser...
Jo ja conec gent que no porta el telèfon a totes hores a sobre,
perquè diu que vol reduir la seva dependència al telèfon,
per tant, vaig a fer les coses amb el rellotge només.
Fantàstic.
Per exemple, el telèfon com a tal crec que desapareixerà.
Dit això, dit això,
no desapareixerà l'ordinador com a tal.
Jo li he estat donant voltes i he pensat
que l'ordinador quedarà com una eina complementària.
És a dir, igual que no han desaparegut els tornavisos.
Apparèixeran moltes més coses que no requeriran ordinadors per fer.
Igual que...
O que ja estan fetes i les comprem fetes
perquè el cost de producció haurà baixat tant
que et sortirà més a compte comprar-ho ja fet.
Un tornavis segueixes necessitat per muntar els mobles de l'Ikea,
però molta gent...
Abans t'havies de muntar les joquines del crior,
per dir alguna cosa.
Però no t'has de muntar moltes coses que avui en dia
i les compres totes fetes.
Per què? Perquè no tinc ganes de muntar-ho.
Però necessites un tornavis encara per arreglar-les
o si ets un manetes i tal.
Però cada cop més contractem gent perquè ho faci per nosaltres
i que ens muntin els mobles de l'Ikea.
La gent de Tarràvit, per exemple.
No ho sé, jo crec que l'ordinador personal no desapareixerà com a tal,
sí que desapareixerà pel públic generalista.
Per què?
Doncs collons, perquè hi ha el hinble,
que és introduir dades i d'interactuar amb molta gent.
Tot el que feien abans amb un ordinador,
ara ja ho fan amb un iPad.
Probablement amb un iPad o només amb el telèfon,
que ja ho tires a la tele, ho tens connectat.
Ara puc veure totes les pel·lis que vulgui de Netflix, HBO i tot això.
A la tele no necessito el portàtil.
El portàtil s'està quedant com una eina exclusivament de feina.
Quan fa 15 anys, abans dels smartphones,
era una eina generalista.
La eina generalista era el portàtil
i ara ha tornat a ser una cosa només de feina.
Quedarà només per gent per feina i no per totes les feines.
O sigui, ara ja hi haurà molta gent que, a la que apareguin
o sigui, hi ha una realitat,
la interacció amb veu,
els teclats jo crec que desapareixeran.
És una manera molt extremadament ineficient
d'interactuar amb una màquina, perquè no és nativa el nostre cos.
La veu sí, interactuem entre nosaltres amb veu,
però un teclat has de fer un esforç de maquinografia,
de mapets mental d'on estan les coses,
de com et canvien el teclat d'un espanyol a un europeu a un anglès
o inclús a un francès.
Ja et canvien molt les tecles.
No és eficient, s'ha de fer un esforç.
Aleshores, la tecnologia està eliminant barreres
que no tenen sentit, amb el temps que queden obsoletes.
Aquesta és una.
Per tant, segurament moltes feines
que fins ara requerien un ordinador per introduïdes a Excel,
que potser tampoc necessites un ordinador muntat per això,
o, ja ho hem vist amb els dissenyadors gràfics,
que al final han acabat tirant per les tabletes per dibuixar
i altres dispositius, no necessitaran un ordinador com a tal.
Menys gent necessitarà un ordinador per operar amb la seva feina,
perquè al final acabarem el que deies tu, episodis anteriors.
El futur se sembla molt més a jer.
Per tant, el correu electrònic acabarà sent un...
buzón de voz.
Jo ho veig així.
Hòstia, llegeix amb els correus que tinc.
Tens tants correus.
Els més importants o més urgents són aquest,
perquè requereixen resposta teva avui.
Aquest també requereix, però et demana que donis feedback
sobre un arxiu adjunt que no ha estat adjuntat.
Els hi puc enviar un reminder que l'adjuntin.
Jo m'imagino els assistents de veu sent una cosa extremadament intel·ligent
i que aleshores ja li diríem, aquest contesta-li tal cosa,
i ja està, i no necessitarem escriure més coses.
Potser m'estic anant molt al futur,
però cada cop és menys el temps que haurem d'esperar per veure això.
Per tant, el meu pronòstic és l'ordinador personal.
Quedarà pels friquis, per gent com tu i jo,
que de tant en quant volen encara... Hòstia, no.
És cert que hi ha totes aquestes coses
generades amb intel·ligència artificial,
tots aquests plugins nous, aplicacions noves,
tot això ja estarà fet amb intel·ligència artificial,
però tu i jo direm, ah, vaig a baixar-me aquesta part d'Open Source
que, si el modifico una mica, farà exactament el que jo vull
i vull fer-li aquesta calibració, aquest petit canvi,
aquesta modificació, i així és meu,
o me'l faig des de zero perquè m'agrada
i quedarà una miqueta com de...
de... doncs això, el craft aquest que comentem de vegades,
l'artesania, no?
Quedarà més pels artesans.
A veure, aquesta pregunta m'encanta, eh?
I primer, tinc una puntualització semàntica
per a la teva resposta, i és...
no sé per què collons
el factor forma de l'ordinador portàtil,
aquesta espècie de pantalla enganxada a un teclat,
li diem ordinador personal.
No té cap tipus de sentit, o sigui, el verdader ordinador personal,
el que ve amb tu a tot arreu és el mòbil,
perquè és el que ha adoptat tothom
i és el teu.
Un ordinador pot tenir diferents usuaris, un mòbil no.
Això és molt curiós.
Llavors, d'entrada, no sé per què ens empenyem
a dir ordinador personal quan l'ordinador personal és un telèfon.
Això és l'obriner, que em sembla divertit.
La segona, i és el teu punt que és molt interessant,
i és, tornem a lo mateix d'abans.
O sigui, sempre pensem amb els nous dispositius
en el context del que ja vivim.
M'explico.
Per què l'adopció del telèfon mòbil als països xinesos...
Quina merda d'expressió als països xinesos.
Vull dir, a la Xina o als països asiàtics.
Ha estat molt més ràpida.
Molt més ràpida que aquí.
Els països xinesos, sí, com que n'hi ha tants,
hi ha molts xinos i pocs països xinesos.
Ha sigut tan ràpida perquè quan han començat a ploure telèfons mòbils
a la població, no hi havia ningú que tingués un ordinador personal,
diguem un ordinador portàtil.
Ningú en tenia.
Llavors, l'adopció tecnològica és molt més ràpida,
perquè tu, quan et cau un mòbil a la mà,
penses que és el germà tonto del teu portàtil.
En canvi, quan li cau a un senyor asiàtic xinès, digue-li com vulguis,
que mai ha tingut un ordinador portàtil,
em surt personal, però no vull dir-li personal,
perquè per mi el personal és el mòbil.
Però bueno, quan li cau a ell a les mans,
allò és el seu món a la computació.
I, per tant, té unes assuncions sobre aquell dispositiu
molt diferent que les teves.
Si tu te'n vas a la Xina i mires com utilitzen els telèfons mòbils,
és acollonant el que fan amb ells.
I això s'està començant a notar també ara
en les noves generacions,
és a dir, en aquests genzis d'última fornada,
aquests tios fan servir el mòbil d'una manera que jo no faria servir mai.
I em sembla acollonant com el fan servir.
Per què? Perquè ells tampoc han crescut amb un portàtil a la mà.
Perquè aquests són els primers
que s'estan sortint d'aquesta curva.
És a dir, nosaltres vivim en un segment molt curiós,
perquè hem crescut amb el portàtil de tota la vida,
amb l'ordinador, amb la pantalla i el teclat,
però això ha passat en un moment molt concret,
en un espai temporal i geogràfic molt concret,
perquè en el mateix lloc, al sud-est asiàtic, tampoc passava.
Perdona.
A què em refereixo amb això?
Quan jo penso en el futur de l'ordinador,
tinc una imatge molt esbiaixada d'això,
perquè ho està pensant algú que sempre n'ha tingut un
i que per ell la resta són dispositius accessoris,
quan per altres són el seu dispositiu principal.
Primer, com aquest, s'ha de fer com aquest exercici d'empatia,
perquè al final penses que el teu és l'únic,
quan si penses en números agregats,
nosaltres som la minoria, eh?
Em compta.
També tinc en el cap, no ho sé, són moltes idees,
però també tinc en el cap aquesta idea
que els camions a les carreteres mai s'han extingit,
perquè al final els ordinadors, com el teclat,
acabaran tenint una funcionalitat molt restringida,
i és la de crear les eines que fa servir la computació general.
Per fer una aplicació de mòbil necessites un ordinador,
l'has de programar, és una realitat, és una evidència.
Per tant, per crear els aplicatius que funcionen en la gran majoria,
necessites treballar amb la gran minoria,
però també et dona la idea que la gran minoria
fa les aplicacions per la gran majoria, té bastant sentit.
És a dir, segurament tu i jo, Àlex, no tindrem,
atenció, m'has de seguir amb la idea de la carretera,
un cotxe elèctric o un cotxe d'hidrogen,
perquè tu i jo seguirem anant amb camió en els llocs.
Llavors, igual en tenim un al pàrquing i el fem servir de tant en tant,
perquè no l'utilitzem gaire i utilitzem el camió per tot,
però fem servir el camió per la majoria de coses.
Llavors, Borasques, seguiràs veient camions a la carretera?
Sí, però la gent ja no farà servir camions per anar a comprar al súper,
sinó que ja es comprarà un patinet.
I qui vulgui tenir un camió, potser el tindrà al pàrquing com nosaltres,
i el farem servir per tot encara,
i encara veus malauradament camions baixant pel carrer Valmés.
Potser aquest seré amb nosaltres.
Ens fa mandra agafar el patinet, perquè som uns romàntics de l'ordinador.
Jo faig servir l'ordinador per tot, per tot.
O sigui, si tu em preguntes el teu ràtio d'ús de mòbil-ordinador,
bueno, jo el mòbil el podria fer servir mitja hora al dia, potser.
Jo el mòbil el faig servir zero.
Si no tingués mòbil, estaria igual i tranquil.
Si em treus l'ordinador, ja em poses un problema.
Clar, però fixa't que hi ha dues coses aquí.
Estem parlant del futur de l'ordinador personal com a...
Hi ha dues coses, com a hardware o com a concepte.
Com a hardware és el portàtil.
Com a portàtil, com a tal, jo crec que seguirà existint
i no canviarà radicalment.
Per què? Perquè no ha canviat en 30 anys.
Si tu mires un portàtil d'ara i els de fa 30 anys i són...
Tenen els mateixos conceptes, que no components,
han canviat dels components,
però segueixen sent una cosa que s'obre,
que té un teclat, té una pantalla i té connectors,
i té per controlar el collons de cursor.
En forma no han canviat gaire, han canviat per dins.
El que sí canviarà és el concepte de l'ordinador personal,
perquè el que dius tu jo crec que ja ha canviat.
Per tu és el mòbil, l'ordinador personal és l'ecosistema de dispositius,
perquè hi ha coses que el mòbil no et solventa.
I t'ho solventa el rellotge,
que és el tema de les medicions de salut, per exemple.
O l'iPad per entreteniment, més que el mòbil,
perquè no et posaràs a mirar una pel·li allà,
quan abans ho feies a l'ordinador,
o si ho hem anat desacuplint i distribuint.
Però aquí hi ha dos conceptes.
Arribarà quin és el proper dispositiu,
perquè pot arribar per un dispositiu nou
o pot arribar pel mateix dispositiu.
Tesla i Apple són dues empreses que en realitat fan una cosa
que és bastant bé i una que és bastant malament.
Que és el de constantment avaluar...
Sí, què fa Tesla?
Avui en dia, si ens posem a dissenyar un cotxe avui en dia,
què no ens enduríem d'equipatge
de tradicions?
Si has de dissenyar un cotxe avui segurament no tens les constreïns
de quan es van començar a dissenyar cotxes o els cotxes moderns.
Apple fa exactament el mateix amb el portal i cada dos partits ho fa i diu
realment ens cal tal cosa, ens cal l'altra.
Però si ja tenim Bluetooth, realment ens cal cables per tot,
doncs eliminem els ports perquè la penya no connecti més coses amb cables
i l'ordinador sigui una cosa que vagi sense cables i vagi més per Bluetooth
i per wifi, etcètera.
Fantàstic.
Això és el que fan molt bé, però també fan molt malament
en potser voler ser massa radicals
i saber que allò li va molt bé per la gent que potser ho adopta
com a primer dispositiu i, per tant, no té tota aquesta motxilla
i diu que només porta dos ports o portàtil fantàstic.
Jo tampoc, però la gent que venia amb un portàtil i el que connectava
amb sis coses, hostia, em toca els ous que em traguis tots els ports
del portàtil, que em traguis el Jack, per exemple, quan sempre connectava
els auriculars allà.
Aleshores, clar, què passa?
Que aquí has de triar tu si el que vols fer és una disrupció massiva
o començar a anar a un ninxut de gent que el que facis que després ells
siguin els que et facin la distribució.
Per això es comencen prototips molt trencadors i després s'acaben
tenint els compromisos aquests de dir, bueno, en realitat,
el dispositiu final no acaba sent tan trencador,
acaben tornant enrere amb algunes coses perquè veuen que,
si no concedeixen certes coses, no hi haurà l'adopció massiva
que necessiten perquè això funcioni.
Mentre que una empresa, com el que diem sempre,
quan hi ha una gran innovació tecnològica, sempre hi ha
un nou player que és carregar els inconvents perquè, precisament,
el no tenir una base d'utilisos, no té aquesta motxilla,
no té les economies d'escala, no té un model de negoci
que requereix de tal, tal, tal, tal, tal, pot permetre's
una innovació molt heavy i dir, mira, jo tot això que feu vosaltres
ho farem o nou dispositiu que no necessito tenir contents
ni a pàrners, ni a proveïdors, ni a equip, ni a model d'empresa,
etcètera, etcètera.
No parteixo de res, tinc molt a guanyar i absolutament res a perdre.
Per tant, acaben creant un dispositiu nou,
o inclús un nou concepte, un nou estil de vida i diuen,
vinga, vinga amb això, que sapigueu que vaig a canviar
les regles del mercat i, aleshores, això fa que els grans inconvents
s'hagin d'adaptar.
Per tant, l'ordinador, com a hardware, jo veig un portàtil que seguirà sent
el mateix dintre de cinc i deu anys, seguirà tenint teclats,
pantalles i tot això, canviaran coses, canviaran coses, vull dir.
Però jo crec que són aquestes petites coses que no notem
que Apple fa molt bé, per exemple, de dir, hòstia, si tens un iPad
al costat de l'ordinador i amb el cursor vas cap a l'iPad,
el cursor et canvia cap a l'iPad, ets una cosa màgica i dius, hòstia,
i com ho fa això? Vull dir, són aquestes petites innovacions,
a dir, perquè si t'ho haguessis plantejat avui en dia,
haguessis dissenyat a l'ordinador avui en dia, sí que hauries pensat
que la pantalla no està subjecte al que tens de hardware,
sinó que pot ser multidispositiu.
Però, no sé, jo ara penso que si hi ha una empresa
que hagués de dissenyar a l'ordinador avui en dia,
per exemple, ja no li posaria teclat.
Però treballaria molt en fer que les entrades de veu
ja siguin molt bones perquè directament treballis amb veu
i té una pantalla, sí, la pantalla seria tàctil.
Avui en dia hi ha molts portàtils tenen les pantalles tàctils.
No sé quin tipus d'ús té això perquè ja et passes enmig una tablet.
Jo crec que és més una tablet sofisticada,
però a l'ordinador com a tal es quedarà com a tal.
Però jo crec que sí, la gran innovació vindrà
no en el dispositiu de hardware, sinó en la constel·lació
de dispositius que tenim al voltant de l'ordinador
que jo crec que aquí sí que desapareixeran pràcticament tots.
A mi m'agradaria pensar que ens quedem amb el rellotge
i els auriculars.
Poca cosa més, potser sí que poso unes ulleres
pel tema de pantalla i tot això, però vam parlar
amb una persona anterior del tema aquest de PIN de Humane,
l'empresa aquesta que feien uns PINs
que t'imprimeixen a la mà
al que tu li dius un intel·licenci artificial, sí, fantàstic.
Com a idea és de puta mare,
com a producte em sembla un xurro, saps?
Però és veritat que això potser et fa pensar
que els propers dispositius seran alguna cosa així superpetita
que realment te la poses amb la roba,
això et projecta en algun lloc que estigui proper
o inclús a l'aire mateix, no ho sé.
Però aquests hi han fet l'esforç de pensar
si no tenim tots aquests constraints ambientals
de tradició, de cultura, etcètera, etcètera,
i anem a revolucionar el mercat, com ho farem?
O sigui, què faríem?
Li posaríem un teclat? No, faríem hardware com a tal.
Sí, però cada cop més petit.
Un hardware que no sigui obtusiu,
que no et generi males postures, perquè la nostra generació...
Jo ara tinc un principi d'èrnia discal aquí al coll
i segurament és de les males postures del mòbil,
del Kindle, de l'ordinador, saps?
I això serà una miqueta com els mals crònics que tenim nosaltres,
són els de la generació que havia de fumar
o que havia de treballar en entorns de gent que fumava a l'oficina.
Les noves generacions això ja no ho tindran.
Per tant, jo crec que més el futur de la computació personal
passa per reduir el nombre de dispositius que tenim ara
i reduir-ne l'obtrusivitat,
que siguin que no te n'adonis
que un petit dispositiu faci tot allò que abans ho fèiem
amb cinc o sis dispositius,
que és el que va passar a Citipix
és quan l'ordinador o el telèfon mòbil,
que venia del telèfon mòbil, aquella imatge d'un iPhone,
és un ordinador, una calculadora,
és un telèfon,
més una llamterna,
més no sé què, saps? Aquella gràfica que era boníssima,
o inclús el d'un portàtil.
Tires deu anys enrere
i hi havia, me'n recordo, que era una imatge
que es descomparteix molt per internet,
hi havia un portàtil i sobre un...
sobre un... com es diu això? Sobre un despatx,
sobre una taula d'un despatx. I et deia, dins del portàtil,
hi havia un marc de fotos al despatx i deia,
això ho tens al portàtil, es diu Pinterest o Instagram.
Tenies la calculadora, això també ho tens a dins.
Tens, si saps moltes coses,
diferents parts del despatx que les tenies ja dintre del portàtil.
Aleshores, jo crec que ara estem una altra cop a l'època de tenir.
Ja tenim massa dispositius,
anem a replegar-ho tot, anem a fer el band link,
aquest que sempre parlem, en band link,
o sigui, com desacoblar o desmuntar i muntar.
Ara toca muntar perquè hem estat distribuint
massa, delegant massa dispositius i massa conceptes
a tornar a tenir un dispositiu que t'ho faci tot,
eliminar hardware i a veure si eliminem els cables
i virtualment strandarูr zegra en Toy guards.