No et diré quant tu vulguis.
Doncs amb aquest fan 100.
Àlex.
Tio, quina mandra.
Es fa molt llarg, això, eh, Marc.
100 episodis.
Fins quan més?
Se t'ha fet llarg?
No, no. Però vull dir...
És el que comentàvem en algun d'aquests episodis,
el tema aquest de la constància i la consistència d'estar sempre allà,
durant per sac, setmana rere setmana, que ha de sortir...
O sigui, ho hem aconseguit.
Per mi és un gran...
És una gran fita,
perquè jo me n'adono de totes aquestes coses que tinc,
de llarga durada, constància, tot això.
La majoria no aconsegueixo tenir aquesta dedicació.
Ahir vam fer Startup Grind i va ser el número 140.
140 en quasi deu anys.
Però, i aquest sí que no ens hem saltat mai cap més,
però hem estat molt, molt a prop, moltes vegades.
Una setmana abans de l'esdeveniment no tenia speaker i pensava,
dic, va, tio, cancel·lo, no tinc ganes, no tinc força.
I al final arribes i trobes algú, no?
O jo què sé, tot de desgràcies s'acumulen.
Però ara he passat l'estiu, tres mesos, sense el podcast de MarsBased.
El vaig deixar dues setmanes per les vacances o tres,
i vaig dir, va, després ja començo a gravar un altre cop.
Ha passat tres mesos, fins que no he reactivat.
Les newsletters algunes altres també ha tingut, tècnicament,
hauria de sortir cada mes, algun mes me l'he saltat.
Crec que només amb Startup Grind i Foc a Terra
són les dues coses que tenen la constància de sí o sí,
no m'he saltat ni una edició des que vam començar.
És que això ha sortit cada setmana,
a vegades més, d'una a la setmana,
ininterrompudament durant 100 episodis.
No ha estat malament, eh?
I també tenim els episodis que hem gravat així extra.
A sobre, ens li hem de fer col·laboracions.
Saps?
Que també és un...
És una font interessant d'inspiració,
perquè sempre pots pensar que podem aprendre els altres podcasts,
però també donar el contingut exclusiu
que tirem a parlar pels dos subscriptors que haurem de tenir,
de pagament, no sé quals.
Però, t'he dit que són molt pocs.
Però està bé, conèixer noves audiències
i que hi hagi aquest trasbassament i després, volguis que no,
ens comencem a seguir per Twitter
i donar visibilitat a altres projectes que també estan molt bé,
que vam col·laborar amb la gent dels Ignorants,
amb els de la Nova Mobilitat...
Bueno, a poc a poc, algun dia ens convidaran a La Sotana.
Tornant al tema de la constància,
jo és una de les coses que he estat pensant
per aquest episodi, és a dir, és allò mític,
que dius, mira, em porto 100.
Al final és bastant estúpid, perquè és que, com a humans,
som una espècie molt estranya.
No entenc per quin motiu
posem tant de pes en aquesta arbitrarietat de l'episodi 100.
És a dir, és exactament igual que el 58 i que el 117.
No sé si te'n recordes,
quan va haver-hi tot el show aquest
que Apple seria la primera companyia que valdria un trilió.
I és el mateix que afegissin un dólar
de 2.600.013 a 14
d'un trilió a un trilió a un euro.
No fa absolutament cap diferència.
O, per exemple, tant de ressò amb el fet
que hem de baixar dos hores a la marató
i baixar-la de dues hores 38 segons a dues hores 33 segons
és el mateix o igual d'èpic que baixar-la de dues hores a una hora 59.
Però és igual, això és una història per un altre dia.
I la història per un altre dia també és que m'expliquis
què collons estàs bevent que és de color blau,
m'has abandonat.
Sí, és que el tinc l'Àlex davant i m'està bevent una cosa que és blava,
però blava, blausel, que té una pinta molt dolenta.
És com un xiclet líquid, bàsicament.
És un cafè amb espirulina.
Espirulina és aquesta espè...
És una espècie que fa que les coses torni blaves.
Té bastantes propietats, perquè sembla,
però a casa el bevem perquè fa les coses blaves i ja està.
És com si haguessis ficat un pitufó a la batidora
i l'haguessis triturat i t'estiguessis menjant un barrufet d'aquells per esmorzar.
Exacte. A més, et deixa els llavis blaus i les dents blaves,
que és bastant divertit.
Molt bé. Dit això, no ens perdem,
però no ens perdem, no ens perdem.
Tanquem el desviu de l'arbitrarietat, dels números,
i obrim el que volíeu obrir inicialment,
que és el poder de la constància.
I fent una mica de retrospectiva,
i això jo convido que ho faci tothom perquè és interessant,
sobre on som constants i on no,
al final arribes a la conclusió
que és un miracle que res en aquest planeta funcioni.
M'explico, m'explico.
Vivim en un món de tantes distraccions
i tenim com aquesta falsa il·lusió que fem o volem fer tantes coses
que és que no entenc com collons acabem fent alguna cosa.
I m'explico una mica més.
És com aquella fàbula del burro que va per un camí
i té moltíssima set i moltíssima gana.
I es troba en un cantó del camí, palla, i a l'altre, aigua.
I com que té tanta set i gana,
és incapaç de decidir-se si anar cap a la dreta o cap a l'esquerra
per beure o menjar, i es mor de gana i de set a la vegada
i cau el terremord.
Crec que la nostra espècie humana és exactament això.
Jo em poso a treballar, rebo una notificació,
que em recorda que he de provar aquella nova app.
I això em fica com en un rabbit hole,
on vull quedar amb un amic, però estic massa preocupat
per si ha sortit guapo o no la foto de l'Instagram.
Em poso al Twitter i el meu fit m'ensenya una foto d'amiga meva
i al costat un bombardeig de la Franja de Gaza.
La popularitat d'aquestes xarxes tenia en un mateix fit
i tan contradictòria, crec que algun dia ens farà alguna cosa.
Però, o sigui...
Jo què sé, et vols ficar a llegir un llibre, però obres el mòbil...
És que tenim tantes coses,
i tanta merda oberta,
que no sé com collons ens podem concentrar a fer res a la vida.
I quan miro enrere i dic,
mira, xato, almenys això ho has fet durant 100 episodis,
em deuen un copet a l'esquena i penso, bueno,
ha estat bé, d'algú com per estar orgullós.
Però jo no sé tu, però jo em costa més concentrar-me en coses
i donar recorregut a les coses.
Però per això, perquè ens deixem...
Jo crec que la tecnologia ens va vendre com aquesta idea
que ens donaria més temps.
I el que ha fet és que ens ha deixat sense temps
a base de reclamar la nostra atenció per tot
i ens ha fet esclaus i addictes a ella.
I llavors estem tot el dia intentant buscar com el 999
i ens costa molt donar recorregut a les coses
i trobar com el plaer de la constància de les coses més simples.
Però no ho sé, potser és una manera molt llarga de dir que estic molt distret.
Moltes coses, vull dir, anar prenent notes i al final no ho he fet
perquè m'he equivocat i en comptes de com entene,
he après de com en eme i m'ha minimitzat les notes
i ara no me les desplegava un altre cop.
Total, primer que has començat amb el tema dels números,
però poca cosa puc aportar jo aquí,
perquè vam agafar la convenció de tenir escales de 10,
i ens choca més celebrar el 100 i els 10 anys
que els 34, per dir alguna cosa.
Però sempre hi ha certa psicologia dels números.
No és una cosa que explicarem avui,
a mi és un tema que em va interessar molt dels 16 als 18 anys.
Vaig tenir una fase que m'agrada molt el tema dels números
i vaig fer molta recerca.
Se m'ha oblidat gairebé tot, però algun dia m'agradaria recuperar-la.
Afegeixo a la llista dels episodis,
podem dedicar-li un episodi al tema de la psicologia de números,
de per què els preus posen el 9,99 i històries d'aquestes.
Però avui en dia, perdó, en aquest episodi no ho explicaré.
Això per un cantó, el tema de constància,
més que parlar d'això, si d'alguna manera està bé
que ens marquem algun tipus de fites per celebrar la rutina.
Jo ho veig que ja et dic, doncs aquest episodi fem 100.
Però l'episodi següent serà el 101 i serà igual d'especial.
Suposo que d'alguna manera has de buscar dins d'aquesta rutina
algun tipus de recompensa que ajuda a treure atenció de tercers.
Tu i jo farem igual el número 100 que el 101.
Però potser hi ha gent que diu que és el número 100 i me'l vaig escoltar,
però no s'ha escoltat els altres 99. I comença aquí.
Això em passa, jo ho veig, amb els estaveniments de Startup Grind,
que quan fem el d'aniversari ve moltíssima gent,
que és especial, també és veritat que el fem una miqueta més gran,
però és una data arbitrària i de vegades en cau l'abril,
de vegades en cau el maig, de vegades el juny i de vegades el març.
Segons en vagi bé a mi, celebro l'aniversari
un mes o l'altre de Startup Grind.
Però ve la gent i diuen, bueno, ja que m'agrada, vull recolzar-ho,
m'interessa, però no puc anar a quedar més, doncs vaig a l'especial.
I d'aquell especial potser també sortim al diari
i potser tenim una miqueta més de rebombori en xarxes.
I potser ve algun convidat més especial.
I ara sí que fem una cosa més gran.
Aquí no ho hem fet, podíem haver-ho fet,
podíem haver agafat i dir, mira, per l'episodi número 100,
portem un expert en comunicació, portem, jo què sé,
una periodista, algú famós, i ja està, però tampoc ho hem fet.
Vull dir, hi ha gent que li suposa una motivació
intrínseca al tema de marcar-se aquestes fites,
i aleshores diu, hòstia, vull arribar al número 100,
perquè el número 100 faré tal, i aleshores treballen per arribar al 100.
L'episodi 100 és una pedreta més del camí, però no és una destinació.
Quan vam començar, no, vam dir, ah, gravarem 100 episodis.
Vam dir, hi farem un any i després ja veurem, no?
Però tampoc jo no veig a Foc a Terra com una cosa que diguis,
ah, vale, anem a gravar 200, 300, 500 episodis, sinó que ara és un...
Anem fent, tenim una direcció, però no tenim un destí.
Per tant, en aquest sentit, està bé celebrar aquestes coses,
però és molt arbitrari.
No... Hi ha una altra, per exemple,
que és molt important de veure-ho, tot això, per la gent que sí,
que necessita aquest tipus de motivacions,
és, per exemple, jo ho veig amb el meu grup de música, no?,
que, hòstia, assajar està bé, no?, i assajes cada setmana,
però si només assajes, és bastant avorrit.
I d'on venen els pics de motivació, generalment,
quan tens un grup de música, almenys a mi,
no és en la constància de regularitat d'assejar cada setmana,
sinó que és quan tens un concert, perquè?
No només és un motiu de celebració, sinó que és quan les coses
es fan realitat. I a part, acabes el concert,
o inclús la gravació d'un àlbum, i acabes
a qualsevol d'aquestes dues coses, i tens una motivació,
un pic de motivació que et dura mesos, i vas a assajar,
però amb una voluntat extrema, t'hi dediques molt més,
practiques molt més a casa, i a poc a poc va baixant,
fins que no torna a haver-hi el següent esdeveniment d'aquest tipus.
Aleshores, suposo que depèn de la tipologia de projecte,
i de la cosa purament comunicativa, com és Foc a Terra,
crec que el valor està més en la constància, i tu i jo
no ens hem de demostrar res l'un a l'altre, i ja fem prou
compartint el nostre coneixement i el nostre desconeixement
en aquests episodis, i no necessitem
cap tipus de motivació, perquè la motivació crec que ens ve
més de fora, ens ve més en el, hòstia, doncs ara estem parlant
amb el Lle, hòstia, doncs ens ha seguit tal persona a Twitter,
o ens ha escrit tal persona, o el feedback aquest que rebem,
aquestes xapes monumentals que ens foten per WhatsApp,
que has de fer scroll, saps?, has de fer més scroll.
Abans t'acabaries Instagram que llegint-te tot el feedback
aquest que rebem de vegades de gent, que estem molt agraïts.
Jo crec que ens arriba més la motivació per aquí, que no passa amb el...
que un episodi sigui un número o un altre. Ja t'ho diré
si algun dia decidim portar persones externes al podcast
i dir, hòstia, doncs aquest episodi m'ha motivat més
o m'ha motivat menys. Mira, has comentat un parell
de vegades, saps?, i per favor, mira, vaig a donar crèdit, perquè
el mereix. El xorro de text
al qual fa referència
és una peça de feedback que em va donar una persona
que es diu Jordi, no donarem cognoms perquè, evidentment,
tampoc volem... Poc Jordis a Catalunya, eh?
Exacte, ell ja sap qui és, perquè és...
Deu ser dels únics que envia editorials senceres
per donar feedback, però aquell
feedback conté una frase que jo crec que descriu
perfectament el que és Foc a Terra. I mira,
ho sé que ho descriu perquè jo escolto altres podcasts
exactament per aquest motiu. Vaig a citar-ho.
Diu, entretenen parlant de
temes que amb la seva parella o amics no poden,
perquè són enfermers, dentistes o
el que sigui. Aquesta és la història de la meva vida.
És a dir, a mi em costa molt a vegades
tenir aquestes converses de merda que només m'importen a mi,
i ja sigui perquè li vull explicar al món
a la gent que al món se'n va tota la merda,
jo soc un nihilista i m'encanten aquestes teories conspiratòries,
pensar que la intel·ligència artificial ens convertirà tots
en aquella nau especial de Wall-E i tenir com aquestes converses,
a mi m'agrada, però jo això
no puc exposar-ho sopant a casa, perquè em traurien fora de casa,
literalment. Li dirien, noi, expulsat.
La tercera groga... No, és vermella expulsat, eh?
I molts partits amb un estat, sense poder venir.
En canvi,
hi ha certs espais o podcast o esdeveniments
o amistats amb què sí que pots tenir com aquestes converses.
I crec que els podcasts, a mi, em recorden com aquesta via d'escapament,
de dir, escolta, tu, si li vols donar rient de suelta
en aquests pensaments o en aquestes merdes,
t'hi enxufa això a l'avena i a la a disfrutar.
Una universitat de realitat virtual de molt baixa finalitat, com si diguéssim.
I aquí és on vinc amb el tema del medi del podcast.
O sigui, tu i jo, Àlex,
hem començat això i està bé. I a nosaltres ens agrada molt
perquè som uns boomers i això del podcast, jo crec que,
igual, ens recorda la ràdio i ens pensem que estem fent ràdio aquí.
Però la realitat,
inequívocament, és que és un medi de merda.
A nivell de distribució és pagar-se un tiro al peu.
I de podcasting, primer, pels hosts.
És molt difícil conèixer l'audiència, molt complicat saber-ne ara.
La seva demografia, el perquè t'escolten,
escoltar-los, el seu feedback... És molt complicat, molt difícil.
Perquè al final és quasi que has d'anar amb la ràdio.
I per altra banda, a nivell d'audiència,
és difícilíssim escoltar-nos.
I quan dic difícilíssim vull dir que restringeixes moltíssim
la teva audiència perquè requereix
almenys d'un cert coneixement tècnic
al fet d'escoltar un podcast, perquè has de tenir una aplicació
dedicada a podcast, has d'entendre el concepte de subscriure't
al show o al programa, has de saber...
No ho sé, que se't descarreguen els episodis
i un cop es publiquen... I hi ha complexitat.
No és fàcil, no és senzill, no és com clicar a un vídeo de YouTube
i mirar-lo. I això hauria pogut començar
com a vídeo de YouTube, idealment.
Si em preguntes pel futur de la indústria,
jo crec que va molt per YouTube, però tinc pensaments creuats.
Si vols, en podem parlar un dia.
Si haguéssim començat com a vídeos de YouTube,
possiblement a nivell de números i d'audiència, estaríem molt més amunt.
O TikTok. Bueno, bueno.
Si haguéssim començat amb TikTok, tio,
a dia d'avui ens haguessin conviat a la Casa Blanca.
Sí, sí. No, no, és que Àlex, tu diré.
Si tu mires en el diccionari
de sinònims i antònims i poses TikTok, et surt podcast.
L'ho he posat màxim. No hi ha res més antònim
que un podcast comparat amb TikTok.
Té exactament el contrari del que té. Em feies igual.
On volies arribar amb això? No ho sé.
Ah, sí, si on volia arribar.
Perquè tu m'has dit el tema de la motivació i de per què ho fem.
Et volia preguntar quin era el teu concert del podcast.
Bona pregunta.
Ja et dic, jo crec que són més coses externes a la gravació.
És a dir, el que...
Aquestes petites coses de col·laboracions que puguem fer,
de dir, hòstia, mira, jo què sé, que de cop i volta,
quan ens van donar subvenció de la Generalitat l'any passat,
hòstia, vol dir que aquí tenim alguna cosa.
Quan ens ha escrit periodistes de Catalunya Ràdio,
per al podcast, i fent-nos una menció i fer-nos contingut
dedicat a xarxes, pues puta mare,
realment va ser una gran troballa
i ho celebrem i estem molt agraïts.
Quan comencem a parlar ara, doncs, quan vam parlar amb Apple
i ens van fer el... Hòstia, per mi, jo, va ser un subidón
a poder parlar ara obertament amb la gent de casa Mallers.
Vull dir, no ho sé, per mi,
aquestes coses em donen molta més motivació que el que és
un podcast en si, la gravació.
Jo no surto d'un podcast, d'una gravació en podcast,
com a l'episodi d'avui, i penso, uà, tio,
estem en ratxa, quin subidón en que porto, ja tinc ganes de gravar
el següent. No, perquè no em fa falta.
Ja estic tan acostumat a fer podcasts que ho entenc com una tasca més
de la setmana, però trobo molta motivació en totes aquestes coses
externes derivades de fer-ho, de dir, ei, estem veient que això
porta resultats, i ni tan sols miro les mètriques
perquè les mires tu, no?, però quan les miro,
quan hi entro, el fantàstic dashboard
de RSS.com, doncs sí que és veritat que dius, ostres,
doncs té...
té molt d'interès i veus els fruits de recorregut.
Et diré una cosa, vull dir, poca tarda, portem un any i mig
fent-lo, i ja té el doble de visites per a Episodi,
que el podcast de MarsBased, que portem tres anys fent-lo,
em dóna fins i tot com una certa enveja.
Però veig el valor de les coses en català, també.
Jo crec que aquí també tenim la motivació aquesta
de poder fer coses en català, i et diré, és una cosa compartida
que també veig amb el meu grup de música, que com que jo mai
he consumit contingut en català més enllà dels dibuixos de TV3,
però jo que sé, música en català no l'havia escoltat mai,
i sempre m'ha fet una miqueta de...
no sé com dir-ho, però no estava precisament aficionat
a la música en català, menys la dels anys 90,
i de cop i volta em trobo que fa dos anys,
o fa un any i mig, m'oneixo a un grup de punk rock en català,
i vaig dir, hòstia, música en català, no sé si...
I ara, doncs, no tireu a estar empatant,
però també està anant molt bé. Per tant, veig el valor aquest
del nínxol, de dir, ho comentàvem en un episodi, val més la pena ser
un peix gran en un estany o un peix petit en un oceà.
Saps què vol ser?
A cabeza de león o com a escola de león, a cabeza de ratón,
en aquest sentit, i trobo
que potser en un món tan globalitzat i tan...
on el preu de l'atenció de la gent
és tan car...
Ostres, començar pels nínxols i qualificar audiències
i després créixer i cada cop estar més generalista, la veritat és que té
molt de mèrit. Mira, un exemple et posaré. Miquel Montoro, et sona
que és Miquel Montoro, Marc? Merda, no.
El nen mallorquí aquell dels estrotges, saps?
El dels pilotes. Merda, merda, merda.
A nivell de cultura popular vaig molt coja, Àlex, hòstia.
Bueno, un nen, bueno, ara ja és un adolescent,
jo no sé si... jo què sé, potser ja té la nostra edat,
però un nen que es va fer molt famós perquè feia contingut
en català de Mallorca, mallorquí,
a xarxes socials, i era contingut molt
del seu poble, i el nen vivia en la granja,
parlava de les coses de la granja i tal, i bueno,
era molt gràcia, i va tenir un parell de vídeos molt
virals perquè es va fer com youtuber
parlant de la seva realitat de la granja al seu català superestret,
i la veritat és que el noi té gràcia.
Què passa? Que el xaval aquest va començar a tenir
molta repercussió, va començar a sortir la tele,
milers de seguidors a xarxes, etcètera, etcètera, va arribar un moment
que va dir el típic de, hablara en castellano para que me entienda
todo el mundo, perquè deia, hòstia, clar,
m'agradaria arribar a noves audiències, i de cop i volta
va veure que el seu contingut no feia
clic al públic, l'audiència
castellano parlant, i no la va guanyar,
i va perdre la catalana, perquè la catalana va dir,
venut, ja no m'interessa, jo t'escoltava o et veia perquè
ho feies en català, i m'agradava sentir-te parlar
amb la teva llengua materna, i tal, tal, tal,
però contingut en castellà ara ja és més orientat, massa generalista
i també, evidentment, alguns han dit que era un putifler,
però, a veure, aquí la gràcia d'aquesta és que al final ha tornat a fer
el contingut en català perquè al final ens ha adonat que el seu
mercat és aquell, i aleshores potser fer una transició a ser massa generalista
acaba traient els teus interessos originals, no?
És difícil, el resum, Marc, que no farem mai
Foc a Terra en castellà. No, evidentment que no.
No, però espera, espera.
Abans me'n vaig a treballar a Glovo, mira què et dic.
A Telefònica.
Escolta'm un moment, atenció. Digues.
Vaig a donar consells no sol·licitats. Si algú algun dia
es planteja fer un podcast, jo li diria no el facis.
Un podcast vull dir en el mitjà podcasting,
com a tal. Crec que és un mitjà horrible.
M'encanta, estic enamorat i em dedico en això
i sempre negaré haver-ho dit, el que acabo de dir ara.
Vull pensar que ha sigut el Marc que entretén a l'audiència
que ho ha dit, no el que ho pensa. En realitat, no.
Crec que a dia d'avui, si vols començar un podcast
i el que vols és tenir audiència, el millor és
començar-lo a YouTube, sincerament, o a TikTok,
o no sé si a Instagram es poden fer podcasts, però segur que
és també. On sigui. Però el mitjà de podcasting
en si, jo n'estic enamorat i ho recomanaré a tothom,
però crec que és una molt mala recepta
per aconseguir una audiència. A mi m'agrada molt
el concepte aquest del producte acabat,
posar una cosa al món que no és efímera
i que no és volàtil, sinó que es queden allà,
que és com un producte, que tu ho veus, com un sofà,
com una cadira, com un moble. Per això no ho recomanaria.
Però, dit això, si encara recomano menys coses,
és, primer, fer-lo amb català,
i sempre estic parlant per tenir audiència,
ja et dic aquí, juguem a una altra lliga, potser,
en un estudi, tenim uns altres incentius que ens motiven,
que no són el de tenir 50.000 seguidors al minut,
sinó que no el fotis en català,
perquè en català t'estàs restringint el teu públic objectiu,
però és que a més, et diria,
no el facis generalista d'entreteniment com aquest,
perquè no et s'estanim com el pitjor de tots els mons,
perquè és que, clar, si parléssim d'algú molt concret,
és a dir, sempre parléssim de l'extrusió de plàstics
i tindríem un nicho molt concret de gent
que són entusiasse de l'extrusió de plàstics.
I segur que hi ha un mercat per això, inclús en català.
Però com que nosaltres parlem de tot i de res,
és molt difícil entendre el nostre mercat.
Però llavors, estàs competint al mateix nivell que a Buona Fuente,
literalment, és un paio que parla de tot i de res.
Fins aquí el consell del dia, és a dir, no facis un podcast,
no el facis en català, però si et tornes boig
i vols fer un podcast en català, busca un nicho.
Si no, és molt difícil entendre la teva audiència, més que em costa molt.
A nivell de podcasting és molt complicat entendre la teva audiència
com qui són la gent que t'escolta,
però si ets generalista d'aquesta manera encara és més complicat
i és més difícil, Àlex. Ho fem tot malament, macho.
Val, però et diré una altra cosa, una altra cosa de motivació
que he trobat amb el temps i que no he comentat abans.
És quan vaig a reunir-me amb gent i sense mencionar el pot,
que se'm diu que per cert, jo escolto tots els teus episodis
de Foc a Terra i dius, i gent...
Nosaltres som a una escala del 1 al 10.
A nivell de business, Marc, tu i jo estaríem a un nivell similar,
estaríem a un 3, per diàleg. Per què?
Perquè, collons, ni hem venut cap empresa molt gran,
ni mai hem tingut més de 100 empleats, ni hem sortit a Bolses.
Bueno, hem fet cosetes, no estem al 0, no estem al 1,
no estem al 2, però estem al 3. Crec que és bastant just.
Però hi ha gent que està al 5, al 6, al 7 i al 8,
et diré, i ens escolta el podcast.
I jo dic, no pot ser, jo els hi pregunto,
però què fots escoltant aquest podcast?
Bueno, cadascú té les seves motivacions, però quan rebo
felicitacions o quan... Ja et dic, no, jo ni tan sols ho comento,
no és allò que vaig a la reunió i dic, per cert, tinc un podcast,
sinó que comentant-me, comentant la jugada i potser
a la reunió, trencant el gel i tot això, i et diuen,
per cert, molt bo el podcast, us escolto cada dia al cotxe,
us escolto al gimnàs, i pensant, dic, tu ens escoltes a nosaltres?
Síndrome impostor cap a l'estretosfera, bàsicament.
Però aquí a mi això em dona molta motivació.
I això ho aconsegueixes abans, entrant
en un íntol, perquè al final,
molt del feedback que em dona aquesta gent és com,
joder, és que al final tot el contingut d'aquest tipus
d'aquest contingut, tot el contingut d'aquesta matèria,
diguem, està en castellà, està en anglès,
i el que vull també és escoltar coses en català, perquè les útiles
coses catalanes que tinc són les dels mitjans grans, Catalunya
Ràdio i TV3 i poca cosa més, i el que no és com massa
amateur o no té gent suficientment qualificada
per parlar de segons quins temes, no? I, bueno, d'alguna manera
hem trobat aquest sweet spot de...
de gent que vol escoltar contingut en català, que són empresaris
i empresàries d'aquí o gent tècnica del món d'inversió
o vulguis que no, que està relacionada amb nosaltres,
que diuen només escolta un podcast en català i és el vostre.
És que això és molt impostor, eh? Molt.
Em sorprèn que segons qui em digui que m'escolta.
Però això passava molt a Twitter, perquè és com...
Un dia que vaig així la reflexió de...
Tot el que poses a Twitter, agafa tots els tuits,
agafa fins i tot els més polèmics, tu això ho curidaries
des del balcó d'un ajuntament a una plaça plena de 5.000 persones?
No? Aleshores, per què ho poses a Twitter
quan tens 5.000 seguidors? Una miqueta és aquest...
I dic, hòstia, és bona reflexió. Jo, evidentment, faig cas omís
d'això, perquè segueixo posant les mateixes bàgines a Twitter.
Però és veritat que el que deies tu, no? Una puta que té el podcast,
també és bona, eh?, que no et deixa influència
perquè t'escolten de manera síncrona. Per tant, si tu dius una bestiesa...
Jo me'n recordo un episodi que vaig dir, no sé, quina bestiesa
de... No bestiesa, sóc completament justificada,
però de Glovo, i en el moment em vaig quedar tan ample.
I quan vaig sentir l'episodi la setmana després vaig dir, hòstia...
En directe, per exemple, en un esdeveniment,
a Startup Grind o en una conversa en grup,
dius una bestiesa i veus la reacció de la gent.
Inclus pots corregir i dir, ostres, no, això el que volia dir,
pots suavitzar-ho, pots matisar, no? En canvi, el podcast no.
El que t'ha dit, allà queda. I quan ho escoltes com una miqueta
com una newsletter, si ja ho has enviat, ja no hi ha manera
de desfer-ho, en aquest sentit. Per tant, per tant,
és interessant aquest tema. Esclar, quan t'escolta gent
de molt més nivell que tu... Però també et diré una altra cosa,
i aquí el tema del síndrome de l'impostor, que és un tema que també
he tractat abastament en els meus canals,
una manera de tractar-lo és que, un, és comentar en públic,
dos, és revalor-lo cada cert temps. I dir, val, és veritat,
i aquí podem pensar que som uns mindundis a nivell de negoci,
el que dic, un 3 sobre 10, potser estem en 4.
Però encara ens estem comparant
amb gent que creiem que està molt per sobre nostre,
perquè quan els vam conèixer, nosaltres érem uns mindundis.
Tu imagina't, el primer dia que vam conèixer Jordi Priu,
que sabem que ens escolta al podcast, per tant va ben mencionar-lo,
quan el vaig conèixer començava en el món dels negocis social,
el 2013 o el 2014, i dic, bo, saps, he conegut Jordi Priu,
és un empresari, és un tio que porta moltes empreses,
que, a més, mentoritza, i que...
I llavors, clar, et quedes amb la idea d'estar 10 esglaons per sobre teu,
però el que, quan tu reavalues amb el...
Si no reavalues amb el temps, que he passat 10 anys, que és el que ha passat ara,
potser tu has pujat 3 o 4 esglaons, ja no està a 10, està a 6, val?
Aleshores, aquest exercici crec que no el fem suficient.
És que el síndrome de l'impostor és que és una merda, Àlex, a veure.
I m'explico, perquè juguen
perquè juguen a diverses coses. Primer, és que...
A nivell evolutiu, jo crec que sí que estàs programat per tenir certa inseguretat,
i és cert, perquè, hòstia, tu vius bé
dintre d'una tribu, i segons quines coses facis,
saps que la necessites, per tant, dir quines tonteries i quines no,
potser el teu hardware intern et diu,
xato, ves amb compte, perquè, segons com et quedaràs sense tribu,
i potser, si et quedes sense tribu, et moriràs de gana
i moriràs engerit per un llaó al mig de la selva,
però, afortunadament, hem construït uns recursos socials
i unes barreres i unes proteccions,
que potser això ara ja no és necessari, no?
Vull dir, ja no hi ha tigres al carrer intensa.
Què és el que passa? El problema es magnifica, perquè ara la teva tribu
ja no són 20 o 30 persones, sinó que són 20 o 30.000,
que t'estan mirant des de fora, ja siguis això, socials, el que sigui.
És a dir, hòstia, sempre estàs com
a un pas de fotre la pot d'una manera èpica
que allò es faci viral i que tu siguis ridiculitzat absolutament.
Que no passa absolutament res, que el món segueix,
i com que la gent té una atenció del nivell d'un periquito,
cap de tres segons ja estan fent scroll a TikTok,
o no sé, on cony estan fent scroll i ja s'han oblidat,
perquè en les nostres mens addictives no ens és suficient
com per riure'm de l'Àlex durant tot un dia.
No, és avorrit riure'm de l'Àlex perquè l'Àlex l'ha cagat
i necessito riure'm d'Àlex i de 37 més com ell en un dia,
perquè si no, no m'arriba prou de dopamin al cap.
Una de les coses que crec que és interessant sobre el tema de l'impostor
és que si tu mires al món i comences a avaluar les coses
i dius, hòstia, una persiana, un toldo,
una pilona municipal, un container, un cotxe,
absolutament tot... Sí, tranquil, Alex,
sé que estàs flipant i dius, per on collons vas?
On estem anant? Jo ara vaig, perquè això està relacionat,
ho tinc tot controlat, encara que no ho sembli,
realment no tinc res controlat. Però tot això que he dit
i absolutament tot està fabricat per una persona.
A radere ho ha fet algú, algú ha creat allò
i segurament algú que no era més llest que tu.
Segur que no, segur. I no vull que això soni
com una xerra motivacional barata, però és la puta veritat.
O sigui, si et fixes i torno
ben tancat, al principi de l'episodi amb el tema de la constància.
Quin és el problema? El problema és que ho volem fer tot
però no fem res. No ens adonem que la vida no és una carrera
de paralitzar coses, sinó de serialitzar-la.
El que passa és que com que vius en el puto present
i la teva visió és tan limitada
que només experimentes el món des dels teus propis ulls,
la teva experiència de la vida és bastant pobra.
Et penses que tot passa ara tu i aquí. Però el tema és
que tens tota una puta vida per fer coses. No que algú ho facis
tota la vegada, sinó que pots fer-ho en sèrie, que és molt més eficient.
Ja aprendreàs alemany l'any que ve
o ja començaràs un grau de filosofia dintre de 3 anys.
No cal que comencis a aprendre alemany filosofia.
Estiguis treballant, vulguis anar a classe de ioga
i et vulguis apuntar en un club d'escalèstric tota la vegada.
No cal. Pots fer-ho serialitzat
i ho disfrutaràs igual segurament més. El meu punt és
si li poses constància a les coses i ets conscient
que tot està creat per algú que no era més llest que tu,
el síndrome de l'impostor d'una manera, a poc a poc,
es va difuminant. Veus com anava un lloc això?
Això sí.
I l'altra cosa és que hem tornat a parlar de la constància,
perquè sempre em pregunten com ho pots fer per gestionar tants projectes,
tantes coses a les que estàs involucrat. I jo sempre penso el mateix.
Dic que no ho veig com moltes coses separades,
ho veig com tot, un tot.
On només deixo entrar les coses que tenen relació
i compatibilitat amb les que ja estic fent?
Mentre el projecte de nou, com Foc a Terra, que és complementari,
pot ajudar a les iniciatives que ja tinc?
Puc aprendre més de podcasting amb Foc a Terra si jo ja tinc el meu podcast?
Puc arribar a noves audiències perquè jo els podcasts que faig
són en anglès i en castellà? Puc arribar a noves audiències
al món online perquè els meus esdeveniments de startup
són offline? Sí.
Aleshores li veig una relació, una sinergia, i a part,
passo més temps amb tu, aprenc i m'ho passo bé, i fem coses en català
que també, de manera filantròpica, també té un objectiu.
D'alguna manera, estem entrenant
les intel·ligències artificials del demà, donant-li contingut
en català, creant contingut original en català.
Però sumes tot això, dic que tots són beneficis,
a costa dedicar-li una o dues horetes a la setmana
i de tant en tant fotre'ns una esmorza de forquilla.
Aleshores té sentit, però de la mateixa manera,
descarto molts projectes, moltes iniciatives que m'arriben de dir
que m'agradaria que estiguessis al bord de la meva startup
perquè no sé què... Jo veig que no té cap tipus de relació
o no m'ajuda a totes les altres coses, doncs ho descarto.
O vull crear un podcast amb tu o vull que et voldria contractar
perquè fessis un newsletter, jo què sé, qualsevol cosa d'aquestes
iniciatives que puguin arribar. Per tant, el resum és,
o és clarament un guany ja per totes les coses que estic fent
i aleshores fins fa relativament poc,
no, fins fa uns anys, he anat sumant
coses a aquest cúmul,
a aquesta galàxia de projectes en els quals estic involucrat.
Startup Grind, MarsBased, Startup Digest,
les inversions que tinc, al podcast de Foc a Terra.
I ara des de fa un any o dos que el que estic fent és treure coses
perquè arriba un punt en què dius, hòstia, cada una d'aquestes
ja ha crescut suficient, que el que necessito és consolidar-les,
i les inversions al final són com un portfòli. Jo veig tots aquests projectes
en els quals estic involucrat com un portfòli de diversificació
dels meus interessos, no a nivell econòmic,
perquè a nivell econòmic l'única cosa que em dona pasta és la meva empresa,
però totes les altres són una màquina de perdre diners,
el que intento és que cada cop en perdin menys. Però sí que a nivell
d'interessos, a nivell d'estimulació intel·lectual
i social, doncs tinc aquestes altres iniciatives derivades.
I cada cop arriba un punt
de maduresa del teu portfòli en què ja comences a tenir les coses
més clares, veus quines funcionen, veus quines funcionen, i el que vas
fent és eliminant. Fa tres anys teníem podcast de música
que el vam fer durant una temporada, doncs ens ho vam passar bé,
perquè va ser durant la pandèmia, però podcast que bueno,
ens ho passava molt bé amb els amics que teníem, però després,
para o per bé, no va acabar de funcionar i vaig deixar-lo.
Estic deixant de fer certes iniciatives, igual que en algun moment
estic o m'enturitzant o ajudant alguna empresa,
estic involucrat en ajudar algun grup de música que ja no ho faig.
A poc a poc vas sortint de coses per poder
dedicar, poder doblar la teva aposta en
els deveniments. No sé, en algun moment deixaré d'alguns
iniciatives que tenim aquí, que si el Slack d'emprenedors de Barcelona,
doncs potser ja no té sentit que els haguessin portat jo,
la newsletter de Startup Digest o jo què sé, saps,
d'aquí uns anys el tema de Startup Rain, potser ja no té sentit que ho porti jo,
perquè vull dedicar-li més temps tant a la meva família
com a la meva empresa, com al meu grup de música i a les meves inversions.
Això vol dir que he d'eliminar totes les altres coses.
És una altra manera de veure el perquè
de les iniciatives aquestes relacionades
i tornant al punt de la constància, doncs clar,
arriba en punt que si tens massa que no acaben de funcionar
totes, doncs algunes veus el seu cost d'oportunitat
i aleshores dius, sí, li dedico això, probablement
això afectarà a Foc a Terra, afectarà la meva empresa,
les iniciatives a les quals estic involucrat i, quan ja no et compensa,
és un exercici que també costa molt de fer, sobretot perquè
sempre tendim més a dir que sí a les coses,
ens agrada ajudar i com a humans ens fem, sobretot
els que som una miqueta més servicials, tendim a fer-nos nostres
els problemes dels altres i arriba en punt que la gent s'aprofita
de tu. Per tant, també està bé reevaluar cada x temps
i dir, i no ho faig de manera categòrica
ni regular, dedicar tres mesos a valorar, però potser sí que cada
mes o dos cops l'any penso, això val la pena o ja no val la pena,
fins quan faré això? Quan li puc invertir? Li puc invertir
al mateix temps, val la pena que dobles els meus esforços o que redueixi?
Jo crec que d'alguna manera s'hauria de fer això
regularment i per tots els projectes on estàs involucrat
perquè així també series molt més honest amb tu mateix i amb la
gent en la que potser estàs estirant molt el xiclet,
dient, sí, sí, et puc ajudar, espera, no, aquesta demana no, la següent,
la següent, vas tirant la pilota endavant i al final te n'adones que
el que estàs fent és fer perdre el temps a molta gent.
Ets l'asterisc de les meves xapes, o sigui, tens raó,
aquest efecte sinergètic és l'excepció
del rotllo aquest del paral·lelisme.
Si les coses capitalitzen sobre elles
i no són absolutament oposades o
interconnectades, té sentit
tenir o mantenir aquests projectes en paral·lel, perquè un
retroalimenta els altres, o sigui,
no hi va de consells, m'estic venint amunt. Escolta, com...
A dia d'avui, si tu tinguessis
que recomanar a un pobre genzi
mig perdut de la vida, que és el que tindria que fer, i poguessis
comdeploiar tota la teva merda d'experiència sobre ell,
perquè no li sapsrivis absolutament per res, però tu t'has quedat molt bé
perquè has donat consell a algú, és el de...
Tio, a dia d'avui és molt difícil ser el millor en alguna cosa,
perquè bàsicament estàs competint globalment
en un món extremadament competitiu i abans
era molt fàcil ser el més X
d'un poble, no? És a dir, tio, el més
guapo, el més ràpid, el més llest, perquè el teu poble
tenia 32 habitants, llavors, ser el millor en alguna cosa
en 32 és confactible, però quan
aquest 32 es converteix, no sé, crec que són
8.000 milions al món, són molts, són molts, són molta gent,
es fa molt difícil ser el millor
en una X, llavors, què recomanaries?
Ser el millor en alguna cosa? No, recomanaries
ser bo
en top 25% en 3 o 4 disciplines diferents,
és a dir, és molt complicat ser el millor tenista del món,
però si saps jugar una mica bé
al tenis, saps alguna programació i una mica
de nutrició esportiva i tal, tio, doncs potser
pots muntar una app per millorar
la teva progressió del revés i de la volea,
jo què sé, m'ho acabo d'inventar, no sé jugar a tenis, Alex.
Llavors, aquest paral·lelisme
és on em vinc amb tu, ostia, intenta aprofitar
aquestes sinèrgies de coses que capitalitzen una sobre l'altra
per construir un perfil tan únic que només tu puguis tenir
i puguis competir amb aquell. Llavors, si algú em dona
cada tranquil·litat és que a Foc a Terra som com el pastor
alemany dels podcast, no som els millors amb res,
però som bons amb tres o quatre cosetes que potser fan gràcia
i d'aquí surt com una mescla molt única. Començant per la cover,
que la mires i dius, a veure, xato,
o sigui, t'estàs rient de mi o no? És com...
Sí, sí. Perquè tothom busca com...
Com et diria? És que el món a dia d'avui és tan Instagramejable
si no és perfecte no és, saps? I totes les covers
veus que busquen com aquella perfecció o aquella simatria,
no ho sé, i en canvi la nostra sembla treta
és a dir, és molt curiós, és molt curiós.
I a sobre la cabrona de Carol, que és la dissenyadora, va colar-nos
una estelada i un clitoris, saps? Vull dir, que aleshores
des d'aquí recomano a la gent que si té una miqueta de temps lliure
que busqui a veure on ens va colar aquestes dues coses el disseny
i vam dir, bé, doncs aquí es queden. Dit això, una miqueta
et vull posar un punt de filosofia per acabar l'episodi, val?
El que dius tu és super cert, ho vam veure l'any de la pandèmia
el 2020, el que vam dir, que tots vam començar a competir
en la revolució global de la gent perquè estaven a casa.
Fins el 2020 gairebé tothom tenia el seu xiringuit local,
és a dir, tu tenies el teu Museu dels Pescadors de l'Escala,
no sé si existeix, però perquè ens fem una idea, i segurament
era el millor museu de l'escala i el museu de la regió
i la gent que està a prop de l'escala, doncs diuen,
un cop al any vaig al Museu dels Pescadors de l'escala.
I aleshores tu tens el teu públic. En el moment en què arriba la pandèmia
de cop i volta diuen, doncs ara tots els museus del món
estan virtualment, doncs aleshores, si et donen
el contingut del l'ubre gratuït, doncs hòstia,
doncs deixaràs d'anar al teu museu local
i aniràs al millor museu del món, perquè han trencat la barrera
de la distància. I que això, perquè és el que passava amb els esdeveniments,
nosaltres fem l'esdeveniment de Startup Grind, vam passar a fer-lo online
perquè hi havia la pandèmia, però que en off-line el teníem ple de gent,
en online, al principi la gent va passar aquí i al primer
setembre, als primers mesos venien al nostre esdeveniment,
i van dir, però que collons, si puc veure esdeveniments de Y Combinator,
de l'MIT, de no sé què, des de casa gratis,
perquè collons ha de mirar Startup Grind Barcelona, que l'Speaker no és tan
potent com els que pugui estar veient allà, no?
I aquí ens vam adonar del problema
o les dificultats que portaven la globalitat,
la globalització.
Dit això, hòstia, se m'ha anat una miqueta al salset, ah no, ja està,
i el punt que volia fer és el següent.
Tenim un repte, està molt bé que facis aquesta reflexió
i per no estar preparat està molt bé, però tenim un repte
perquè ara, d'aquí uns mesos, ja no dic anys,
d'aquí uns mesos o unes setmanes, començaran
a aparèixer els podcasts aquests que ja Spotify ha llançat
al traductor en temps real de podcasts,
i pots escoltar en Lex Fridman i altra gent
superconeguda en molts idiomes, de manera
traduït per intel·ligència artificial, o no només et canvia
el vídeo, sinó l'àudio, i se us sembla que aquella persona
estigui parlant de manera nativa el teu idioma.
Per tant, jo veig que haurem de començar a competir,
hem de pensar com collons competirem contra
els podcasts més famosos del planeta que ja tenen milions
en audiència, que de cop i volta la gent podrà dir
hòstia, jo escoltava Foc a terra perquè estava en català, però és que
ara em puc escoltar el podcast de 20 Minute VC,
el podcast del Nadia Sabenada, el podcast de My First Million,
el podcast de Joe Rogan, en català,
i aleshores tindràs un contingut
molt millor objectivament i qualitativament, en el sentit
que allà entrarà vista una gent hiperfamosa a la qual
tu i jo no tenim cap tipus d'accés, i com competirem amb això?
És que, Àlex, no hi competirem, és que no entrarem.
Saps qui és la millor guerra? La millor guerra és aquella
que guanyes sense que l'altre s'hagi adonat que has guanyat.
Nosaltres no competirem en això, perquè l'Àlex i el Marc
no seran un podcast en xinès. Bé, és que igual, hòstia,
som superfamosos a Taipei i no ho sabem, saps?
I ens passa com a... Com es diu aquell, el Sugarman, com es diu?
Rodríguez. Sí, sí. Que era una puta estrella
i no ho sabíem, i igual tu i jo som una estrella a Sant Petersburg,
perquè l'Àlex i el Marc, en rus, sonen,
que la flipes, i no ho sabem, però saps què és el millor d'això?
És que no entrarem a competir. És que jo passo a mi això
d'aquest tipus de salts entre...
És que vaig a ser molt àvia, però és que m'és igual, va la pela.
Aquests salts entre...
lingüístics
i que d'alguna manera com et treuen
el més genuí de la persona, que són com aquestes expressions,
sempre hem parlat molt d'aquesta unoia, d'aquestes paraules
que no tradueixen i aquesta manera d'expressar-te,
per molt bona que siguis intel·ligència artificial,
ho sento molt, però mai faràs
que algú que tant m'estimo com en Lex Fridman,
hòstia, que t'ho juro, si pogués entrevistar algú
al podcast, possiblement seria dels primers a qui volgui entrevistar.
Lex, mai sonaràs com sona en Marc Collado.
I'm sorry. Amb català mai em guanyaràs.
Per molt bona intel·ligència artificial que tinc al darrere.
T'admiro, t'estimo, sé que ets molt bo, però mai podràs guanyar el Marc,
ha sonat millor que ella amb català, i mira que el meu català és nafast.
Però és que és la gràcia, i cony, tornant al joc aquest
de ser el 25%. Hòstia, tothom es mora
intentant ser millor que tal altra persona,
guanyar com tal s'hi guerra. L'única guerra que segur que guanyaràs
és la de jugar a ser tu mateix.
Ningú et guanyarà això. O sigui, ningú dirà
als teus barbarismes, bé, és que aniran els meus, però
les meves estupideses amb mig català de castellà
i de tant en tant se'ns col·lava un barbarisme, tal.
Aquestes imperfeccions fa que les coses tinguin
aquest apil, no? Mira, parlant de barbarismes,
però com que vivim en un món tan perfecte
i tan amagrejable i que tot ha de ser simètric
i amb una paleta de colors pastel,
a vegades aquestes imperfeccions es perden pel camí, però bueno,
històries.