Segur que ni així ho hem quadrat, però bueno, ja t'apanyaràs tio amb la teva edició.
Què has portat avui tio? Perquè jo tinc una història principal, tinc una empresa que vaig
descobrir fa relativament poc, em va flipar bastant la història i té xitxa, té carneta,
podrem rostar els ossos aquí. I després alguna altra cosa més, alguna anècdota més petita,
però bueno, tu què portes per saber qui comença? Jo porto dues històries de casa, de la Seba.
Bueno, bueno, o sigui del sector de la Seba o vols dir de les teves empreses. Et veig capaç de parlar d'empreses de Sebas, també t'ho dic.
Desconec com està el business de la Seba actualment. Quan em refereixo a la Seba em refereixo que són homegrown Catalunya.
Vale, vale, vale, vale, vale, vale, vale, doncs venga, qui comença tio? Començo jo? Va, jo et dono una petita primer, que la teva té pinta que són llargotes.
Venga va, tira, dispara. Coneixes la iniciativa Republem? Em sona, sé que la vaig descobrir fa un temps,
però no et sabria dir l'estatus actual d'això i si exactament és el que penso. Té a veure amb Republar les parts rurals de Catalunya?
Té a veure i jo tampoc tinc molt clara la resposta a la teva pregunta de quin és l'estatus actual. Jo crec que no ho saben ni els propis creadors de la iniciativa.
És a dir, per una banda, anem a explicar el que és primer. Llegeixo de l'única peça de copy que tenen pujada en una web que posa pàgina en construcció.
Només li falta el gif aquell del tio que pica amb un obrer, saps? Dels 90. Hòstia, o el martell neumàtic aquell, si el donen voltes.
Exacte, només li falta això. Doncs boníssim, els gifs de laicos i de geosites.
Diu que Republem és una solució efectiva i integral per lluitar contra la mort dels nostres pobles de forma innovadora, sostenible i respectuosa,
a través de la creació i integració de comunitats de cohabitatge que ofereixen a joves i famílies a l'entorn al medi rural adaptat a les seves necessitats,
valors i revolucionant l'estil de vida actual. A mi, després de llegir això, que no em queda gaire clar, això té un domini preciós que es diu republem.cat.
És bonic. I això és una pàgina web que està en construcció. Per tant, no et sabria dir gaire molt.
A sota hi ha com els mítics icones on posa, i surt com una espècie de campanar, símbol del poble,
llavors una persona que posa persona, relada, connexions, comunitat... No ho sé, és tot molt estrany. Jo no en tinc gaire.
És un projecte impulsat per... Hi ha un link que posa Sintròpic i si poses Fast Hover a sota et dona l'alt de la imatge i poses Sintròpic logo beige.
És el drama. De veritat, vull dir, admiro la seva iniciativa.
Si en algun moment necessiten una pàgina web, potser es posin en contacte amb l'Àlex perquè ella en fa unes de molt bonica.
Però, dit això, tinc un problema amb aquesta iniciativa. El problema que tinc és que té com diferents puntes de llança i no sé com dirigir-me a ella.
I això és una crida ciutadana perquè en algun punt m'agradaria participar-hi activament d'alguna forma.
Però ara t'explico. Jo entro a la pàgina i no tinc molt clar l'acció que cal prendre aquí.
Però, per altra banda, em poso a Twitter o X, no sé exactament com es diu això, i escric Repoblem.
Repoblem és un compte de Twitter. Fins aquí anem bé. I és un compte actiu.
És a dir, hòstia, nano, té vidilla. I quan dic que té vidilla, vull dir que té tweets de fa hores.
És a dir, que està molt activa, està molt activa, aquesta compte.
41.000 followers. No és moc de gall d'indie, com dirien alguns.
Exacte, exacte. No és moc de gall d'indie. I, ostres, estàs superbé perquè veus que surten moltes iniciatives.
Hi ha gent que ven al seu supermercat, hi ha un senyor aquí que ven una botiga d'alimentació ecològica solzona,
una altra, una caseta barroera... Ei, hi ha coses. Hi ha fotografies de mans desgastades pel sol,
no com les nostres que només toquen tecles, amb... No ho sé, rascant terra i pelant tomàquets.
O sigui que és guai. Però, per altra banda, el Linkin bio em porta a una pàgina
que es diu lafinestrelectora.cat barra republem. Llavors jo entro i dic a veure què serà això.
I resulta que això és un llibre. I dic, atate, un llibre. Que, per cert, ja l'he demanat.
Bueno, l'he demanat. És que no compro llibres, Àlex. Jo sempre vaig a la biblioteca.
Biblioteca públics de Catalunya. És fantàstic. Estalvies molts diners.
Perquè, bàsicament, no costen diners. És gratis. I si no tens problema
amb què t'has d'acostar a la biblioteca, per agafar-lo és la millor solució
que hi ha en aquest planeta. No saps quant estic llegint gràcies a les biblioteques
o a la xarxa de biblioteques de la Diputació de Barcelona. Perquè funcionen per diputacions,
el tema de les biblioteques. Però bueno, és un tema per parlar un altre dia.
Per cert, un altre producte que necessita un rentat de cara de la seu web, el tema de les biblioteques.
Però això serà també per un altre dia.
Doncs això és un llibre d'un tal Tom Lloret-Hortinet que va treure un llibre arran del Covid
on, bàsicament, la idea és molt semblant, però que, per altra banda, no té cap vinculació
amb el Repoblem.cat i és com una iniciativa que és un llibre però no té continuïtat.
Vull dir, al final un llibre és com la cristalització dels teus pensaments,
te'ls poses allà però no és una cosa que fomenti una comunitat.
En canvi, sembla que la comunitat està com a Twitter, però tampoc està vinculada a aquesta pàgina.
Llavors, el producte que et porto és aquest. Primer perquè em sembla molt interessant
aquesta idea de tornar al poble. Jo és una cosa que sempre he viscut, en el meu cap està trencat això.
Hi ha una cosa en el meu cap que està trencada. De fet, n'hi ha dues.
La primera és tenir un gos o no tenir un gos. Tinc arguments igual de bons per les dues,
per tenir-lo i per no tenir-lo. I el fet de viure a la ciutat o viure en un poble.
Sempre és una cosa que en el meu cap mai he sabut treure perquè, per una banda,
la ciutat em dona molta vida i quan dic molta vida vull dir molta vida social,
permet anar a esmorzar amb tu en una esmorza de forquilla, l'averit de gelat és molt més àmplia,
tens accés a un repertori cultural que en un poble no està present o no està tan accentuat o magnificat.
En canvi, quan hi passo massa temps em sento pres dintre de quatre parets de ciment
i trobo a faltar la natura. Llavors, quan vaig a la natura, em passa tot el contrari.
Em sento extremadament connectat, soc la persona més feliç del món, fins que començo a sentir-me sol,
em falten amics i quan dic amics no dic que no podia fer amics a la muntanya o al poble,
però quan dic qualitat no vull dir que siguin millors o pitjors, em refereixo a l'afinitat.
L'afinitat d'aquestes gens no sol ser tan gran com a la ciutat perquè la ciutat,
a l'averit més mostra hi ha més probabilitat que trobis gent que és més afí a tu que que no.
A veure, està molt bé anar a jugar al domino al bar i ho m'ho passo molt bé,
però també em diverteix parlar de merdes amb tu esmorzant, no sé si m'explico.
Llavors, em costa trobar Àlex a la muntanya, aquest és el meu punt.
I, en fi, la meva identitat navega entre dos mons absolutament fragmentades
sense tenir molt clar quina és la bona perquè tinc arguments igual de bons per les dues.
Per tant, no ho tinc clar.
Hòstia.
Llavors, repoblem. Repoblem em sembla una bona iniciativa perquè seria la mítica cosa,
que jo em tiraria a la piscina i aniria demà, però per l'altra banda ser que al cap de sis mesos
em cauria la llagrimeta i voldria un gelat del paralelo i anar a veure una exposició
en un museu per dir alguna cosa.
Home, des de fa uns anys, jo me'n recordo perquè vaig col·laborar amb una iniciativa
que es deia Barcelona Digital Talent, si no recordo malament, o Catalunya Digital Talent,
no me'n recordo, que el que tractava era de fer més formació i resquilling,
fer canvis horitzontals en les carreres de la gent per poder-se transformar
en sectors més tecnològics i que puguin d'alguna manera accedir a nous mercats,
sectors que han estat desfavorits o que cada cop estan més desfavorits amb els anys,
models de negoci que ja no funcionen, coses que tenen menys oportunitats i que,
segurament, si els dones una capa de xapa i pintura als perfils de molta d'aquesta gent
i els ensenyes una miqueta d'aufimàtica, algo de coneixement, d'eines d'internet i coses d'aquestes,
i comunicació, que sigui una newsletter i quatre coses més, doncs els pot anar molt millor la vida.
I estava bé, la iniciativa, no sé en què va quedar, perquè jo me'n vaig acabar sortint,
perquè al final, això estava... Crec que hi havia involucrat el Mobile World Cup i tal,
Acció i no sé qui més, i recordo moltes reunions per no dir res, o sigui, molt corpora i tot plegat.
Però una de les iniciatives derivades que va sortir d'això era molt similar al Republem aquest,
i per això, igualment confosa, que era precisament el de fomentar el treball en remot,
o sigui, el d'ajudar molta gent a que puguin esdevenir programadors, programadores,
o feines que es poden desenvolupar en entorns remots perquè puguin tornar cap a les zones més rurals de Catalunya
i republar una miqueta aquestes zones.
I me'n recordo que des del Barça Bays vam arribar a llançar una proposta per ajudar en aquest projecte,
però no se'ns va escollir nosaltres. I hòstia, a mi ho trobo com una iniciativa molt romàntica,
però que li faria falta molta més empenta que un simple advisory board de tres o quatre persones
que treballen en remot i són tecnològiques.
Si cal molta més coordinació de sector públic o privat.
I d'alguna manera una certa viralitat que no potser tampoc han aconseguit els de republem,
tot i que he d'admetre que m'ha sorprès molt el compte de Twitter,
i per mi és un gran exemple de MVP que funciona, de producte minim viable, és a dir,
no et cal tenir una puta web si tens un Twitter amb el que pots articular totes les propostes que t'arriben.
I no has arribat al punt que amb el Twitter no pots solventar-ho tot,
no és encara suficientment painful com per haver de construir un producte barra, empresa barra, plataforma.
És una bona manera de conduir aquest tipus d'iniciatives.
Per tant, no sé, les meves benediccions, el compte de Twitter aquest,
i si necessiten de web, ja en parlem, però segur que s'ho poden manegar molt bé,
perquè tenen un bon xiringuito qui muntat.
A mi és una iniciativa que m'agrada i m'agradaria veure-ho més perquè, hòstia,
s'ha despoblat molt i jo sempre soc molt crític amb la massiva, com és això,
massificació de valguia redundància de les grans urbs.
I dic que s'ha desfavorit molt el teixit social en zones menys afavorides.
Però bueno, està bé, si m'agrada, té una crítica social interessant,
em sumo a la teva crítica.
Jo et porto la història d'una empresa que es diu MyProtein, no sé si la coneixes.
Sí que la conec. Ja hi som.
Me cago en Déu. No en soc usuari.
Però de què la coneixes, tio? Com pot ser que coneguis totes les coses que hi ha a internet?
No sé la història, però no sé la història. Hi ha alguna cosa que no saps?
A veure, sí, hi ha moltes coses que no sé, però ja saps que soc un tio curiós.
Si em preguntes qui és el fundador de MyProtein, doncs no sé qui és.
No ho sé, no el conec.
Què coneixes de l'empresa?
Sé que és una companyia que fa venda directa de productes nutricionals del tipus que jo conegui.
Venen polvos d'aquests de proteïna, barrites d'aquestes de proteïna.
Venen pan deste proteico, 30.000 menjars en base a proteïna superhealthy
que te'ls menges i et converteixes en 3 dies en superman fins que t'ots compta que és una estafa i que no vols per res.
Llavors et regalen el mític shaker aquest de Jimbrow.
Tu, pas pel món pensant-te que tens superpoders fins que l'únic que al final t'ots compta que tens és una pedra al ruñó.
És aquest tipus de productes que... I per què ho conec?
Això és un tio curiós. I jo què sé. Com vaig conèixer?
La vaig conèixer fa molts anys, però molts.
I va ser quan treballava a Ironhack i hi havia molta gent del bootcamp que anava al gym de davant i molts portaven com el shaker aquest.
I molts anaven amb el shaker aquest de MyProtein.
I s'atreueixen a mires i dius, hòstia, què collons deu ser això?
I el primer que fas és ficar a Google MyProtein. I crec que allà em vaig quedar, vull dir, sense més.
Però no sé què em vas explicar de la història d'aquests tios, però jo crec que els que ho han fet molt bé el respecte,
i no és exactament el mateix, és semblant, estan una mica més inspirats, i això segur que ho coneixes,
aquella iniciativa de Silicon Valley del sonat aquell que estava boig per trobar la combinació perfecta de nutrients i va crear Soylent.
Ah, sí, sí, sí.
Et sona això.
Jo he fet de probar Soylent. Està molt bo, Soylent, he de dir.
Vale.
És perillós.
La versió europea de Soylent es diu Hewell.
Sí.
Aquests tios...
Es veuen samarretes d'aquesta gent per Barcelona.
Exacte. Arran d'això també els conec, perquè vaig veure samarretes d'aquestes i vaig posar Google.
Els de Soylent no, els de Soylent no, que et surten a TechCrunch.
Però no sé per què t'estava dient això.
És igual, has fet un bon resum.
És igual. Explica MyProtein.
Has fet un bon resum, sí que has fet un bon resum del, diguem, del timeline, de la història de com va la vida d'un gymbró.
Crec que és interessant, si a nivell de producte és això.
Vaig descobrir la història de l'empresa a base de, bueno, bàsicament d'un fil de Twitter, que ja saps que és com m'informo jo de les coses,
però m'agrada perquè és una d'aquestes històries d'empresa que tu pots dir,
viatges de confirmació, viatges de supervivencia, tot el que tu vulguis, però demostra que es poden crear empreses saludables
en el sentit econòmic, financer i de negocis.
Ja, el de saludables a nivell de producte, això ja no ho sé, no?
Però què vull dir? Que és una empresa que no ha tingut ventur càpita,
és una empresa que el fundador diu que ha arribat a fer més de 500 milions de dòlars en ventes,
en primari i secundari, perquè l'empresa es va vendre per 68 milions de lliures, si no recordo malament.
No sé com arribes a 500 milions si l'empresa s'ha venut a 70, com arribes a 500 amb secundaris,
però bueno, saps? Això ja ens ho explicarà el col·lega perquè estic intentant que vingui al podcast de Mars Base.
Què m'interessa d'aquesta història? Doncs, bueno, que encara que sigui 500 o que siguin 70,
vendre una empresa per 70 milions d'euros o de lliures sense haver aixecat ni un duro de finançament és bastant interessant.
M'agrada, t'explico els quatre punts principals i crec que hi ha dues coses que ressonen bastant amb la filosofia de foc a terra.
La primera és que el tio comença des d'un pis, una mica com la conta de Twitter, aquesta repoblem.
Diu que el tio estava en un pis de lloguer i que va començar-ho per allà i allò era la seva oficina,
era el seu gimnàs, era el seu magatzem. Realment és la típica història, m'imagino, una persona vivint entre caixes molt plàstic,
ordinadors i moltes pantalles i moltes comandes d'Amazon i segurament alimentant-se a base de rament.
Però el que m'agrada és, doncs, segurament la narrativa de la resiliència que té de dir,
bueno, vaig fundar aquesta empresa sense mentors, sense cofundadors, sense inversió, sense carrera, sense estudis.
Aleshores, a veure, aquí hem tractat molts cops el tema d'empreses que no aixecen inversió.
Pots venir d'on va que era un molt privilegiat i no et cal aixecar inversió perquè tu mateix pots fotre un milió d'euros a l'empresa si has venut d'una empresa anterior.
No, aquesta persona clarament no venia d'aquí. Diu que més estava tenint ajudes de l'Estat.
No sé si tenia ajudes, tipus menjador, històries d'aquestes i no sé com se li va il·luminar per poder fer aquest tipus d'empresa.
Però bueno, el que trobo rellevant primer és el tema de no tenir els estudis, que crec que és una cosa de la qual no se'n parla suficient.
Ja fa molts anys que per sort les startups van acabar amb la història de la titulitis.
Però dins de la societat encara segueix haver-hi aquesta certa condescendència amb la gent que no té estudis.
Què? Pobrets, són tontos, no saben fer la O amb un canoto, com collons han de crear una empresa.
Doncs mira, aquí teniu una altra mostra que una persona sense carrera, i no sé si no tenia tampoc els estudis mitjors,
ha pogut crear una empresa de puta mare. Jo soc un ferm defensor que la gent ha d'estudiar si volen.
Que no tingui cofundadors. M'entos deixo per l'últim punt perquè trobo que és el més interessant de tots.
Però que no tingui cofundadors em xoca bastant perquè es coneix molts pocs exemples d'empreses d'una sola persona que hagin arribat molt lluny.
Com a fundadors, generalment les empreses tenen dos, tres, quatre cofundadors.
Per què? Doncs per les avantatges et porta més avantatges que inconvenients.
Et porta les avantatges que, hòstia, quan tu tens una mala època, doncs si tens algú altre et pot compensar aquesta mala època,
et pot ajudar, et pots simplement plorar a sobre si tu vols, et pot fer una miqueta de company psicològic.
Després, evidentment, tens inconvenients tenint cofundadors, però jo mateix que tinc dos cofundadors,
ho veig més com un avantatge que inconvenient inclús en els moments difícils.
Però és veritat que quan explica la seva història, aquest senyor parla molt d'hòstia,
és que quan causen un forat, quan causen una època d'aquestes dolentes, es fa molt llarga.
Jo m'imagino que ha de ser molt complicat quan tens èpoques dolentes en una empresa passar a la sol.
Perquè ja passar-les acompanyat, segons com pot ser molt complicat, imagina't passar-les sol.
Aleshores, hot takes, opinions fortes d'això, perquè no...
El viatge més o menys és la típica empresa, com dius tu.
És una empresa que fa venda directa a consumidor, que pots imaginar que comença a fer ventes a amics,
li comença a anar bé, és un producte que al final te'l paguen i tu després l'envies,
amb el qual tens el caix, el tens per avançat, tens un marge bastant alt,
comença a fer diverses línies de producte, algunes amb més marge que altres,
és una empresa que s'ha autofinançat.
I aleshores, això, d'alguna manera, les úniques palanques que has de trobar
sempre són les de com escalar això, fer-ho més eficient,
i home, al final, acabes creant llocs de treball i tenint més gent.
Però m'agraden tres o quatre coses que voldria comentar tu.
Un ja l'he comentat, que és el tema de ser solo founder,
que no sé si tu has tingut una experiència al respecte o no, però és una puta merda
i és una de les raons per les quals els meus projectes paral·lels no acaben sortint mai,
perquè els faig sol.
I com jo sempre dic, soc una persona que em va molt bé quan acompanyo altra gent,
però quan faig coses sol són una puta merda i no sé què m'han llançat mai.
Segona, i aquesta per mi és la més bona de totes, ens podem parar aquí una estoneta si vols,
que assegura que els mentors són per gent privilegiada.
La majoria de gent no coneix gent important en el món dels negocis si ets un outsider.
S'ha idolatrat molt la teoria aquesta que tothom ha de tenir mentors
i que és molt important que et facis com a amic d'una persona que ja porta molts anys
en el món dels negocis i que puguis anar a fer un cafè vell o dinar, el que sigui, i tal.
La realitat és que això està molt bé si ton pare és el puto feo de Repsol
i té un amic que et pot aconsellar i que li pot passar al teu fill
perquè quan cridis la seva empresa li faci de mentor.
La realitat és que si ets una persona que vens de Sant Adrià del Besòs
i has anat a escola pública i no has tingut accés a estudiar a una universitat
i has hagut de crear el teu negoci a través d'Amazon o Streaming o el que sigui i ho petes,
quan ho has petat potser pots arribar a tenir un mentor.
Però durant tot aquest viatge no l'hauràs tingut perquè els teus mentors són el teu tiet i la teva tieta,
que no, si el màxim que han fet ha estat feines que no han arribat a fer en un any.
En un any tota la pasta que tu pots arribar a facturar només si et va bé.
Duit això, jo aquí tinc l'opinió que no havia caigut mai en aquest tema,
però trobo que és veritat que el tema dels mentors,
tot i que no és una cosa essencial, perquè jo no en tinc, per exemple,
vull dir una altra mostra que potser és una cosa per privilegiats,
trobo que també té un cert sostre de cristall per la gent que ve de fora.
M'agradaria donar veu i visibilitat a tota la gent que no té mentors i li ha anat bé a nivell de negocis,
perquè em trobo molta gent que em ve demanant mentories com si fos una cosa que necessites per tirar endavant la teva empresa,
com si fos el logo o la pàgina web, i no és veritat, si tu pots tirar endavant molts negocis sense mentors.
Fins aquí, què tal? Tinc un parell de punts més.
A veure, estic molt d'acord amb moltes coses.
Primer, començar una cosa des de zero és un drama, jo tampoc ho he aconseguit mai.
Sol vols dir?
Sol, exacte. Perdona, perdona, perdona.
No volia dir des de zero. Vull dir sol.
És a dir, sí, des de zero. Vull dir sense l'acompanyament d'algú, perquè el que tu dius, eh?
Menjar-te tots els marrons que jo m'he menjat muntant coses amb gent sol no sé com ho hagués fet.
És que no haguessin arribat mai a bon port. Segur que no. Segur que no.
Perquè a més, has de pensar que això és recíproc, perquè quan l'altra persona també,
o una de les altres persones també cau en un d'aquests moments, s'apoya molt en tu perquè el treguis d'aquell forat.
En canvi, funciona en les dues direccions i crec que és molt important, perquè a més crea molta camaraderia
entre els membres fundadors i crec que fa molt equip i crec que és molt important.
Perquè quan tu tens un projecte d'aquests, has de fer com l'exercici d'entendre que el que tu estàs fent no li importa a ningú.
El fet que li importi algú igual que t'importa a tu fa tota la diferència del món.
I aquest punt jo crec que no es pot subestimar.
El segon és el de... És que el pobre xaval ha marcat tots els checs per fracassar.
Tenia les pitjors cartes que li haguessin pogut donar qualsevol per començar un projecte.
I per això m'agrada molt la història. No la coneixia de res. Sabia que venien producte per brós,
però no sabia exactament quina era la història d'aquest noi.
I l'altre és el tema dels mentors. Aquí és on no acabo d'estar d'acord.
Tu tens mentors?
No, no, no, no, jo tampoc tinc mentors.
És que el concepte o relació mentor jo no l'entenc gaire molt.
Aquesta persona que tu vas i ell t'explica què has de fer o és el teu guia espiritual...
No ho tinc, això. No en gasto d'aquests.
Però sí que tinc una altra cosa que crec que tu també tens i que actua d'una manera molt semblant.
Jo sempre penso que quan tu comences algo, funciona i ve de malament,
sempre has d'aspirar a aconseguir dues coses, independentment de l'èxit del projecte.
I quan dic èxit em refereixo a l'èxit que tu t'hagis sentat com a mètrica d'èxit,
ja sigui financer, societari, el que sigui. Has de sortir amb dues coses,
que són una millor network i més coneixement.
Si al final de cada projecte surts amb millor network i amb millor coneixement,
i quan dic network vull dir connexions, que has conegut gent nova,
has après maneres de fer coses d'una manera diferent, conegut nous perfils, etc.
Si aconsegueixes això, a poc a poc t'estàs posicionant en un plànol d'èxit per a futurs ocasions.
Ja que em refereixo. Jo no tinc mentors, però sí que és veritat que a base de fer això
he teixit una sèrie de relacions personals amb molta gent,
que no és el que tu dius que puc trucar al CEO de Repsol,
però sí que si tu em demanes qualsevol merda, sé a qui trucar,
sé a qui aixecar el telèfon i dir-li que em pots ajudar amb això,
i sé que ho faran. Jo no vaig a ells i sense una excusa els hi pregunto
quin creus que és el camí que he de seguir. No, no és aquesta la relació que tinc
amb aquests, entre cometes, mentors, ni crec que és la que tu tens.
Però la que sí que tinc és aquesta de si per el que sigui tinc un problema
que jo no sé resoldre, estic segur que conec la persona que em pot ajudar a fer-ho.
I aquest és el meu hot take dels mentors. Estan sobrevalorats? Jo crec que sí.
És a dir, estàs sobrevalorat com el concepte aquest de mentor, guia espiritual...
Saps què passa? Saps que m'imagino quan cada vegada que veig un mentor,
saps la noia aquella de Cernàols, la Elizabeth Holmes?
Sí. Que tenia el Kissinger era veritat? No, com es diu?
No sé qui tenia mentors, però... Quina peça...
No recordo molt bé, però sí que tenia com aquella ret de gent
que sobre la que s'apuyava i sobre la qual explicava totes les seves visions.
ETC, etc. Això no ho tinc jo, això no ho tinc.
Però tinc una altra cosa, que és la capacitat de conèixer una ret...
No sé si és extensa, però és molt variada de gent que té coneixements
en diferents àrees que em complementa molt bé. Seria això.
Home, déu-n'hi-do. Vull dir que tu generalment...
Jo as molt la meva xarxa, però sempre que a dos per tres m'estàs presentant a gent
que dic com collons ha arribat el Marc aquí.
Sí, de fet, la paradoxa dels mentors és la següent.
És a dir, quan tu estàs començant i penses que necessites un mentor...
Si pensa que això al final ha de ser una relació...
No pot ser mai d'igualtat, perquè tu estàs començant, per tant, no tens res,
no li pots aportar cap tipus de valor. Una relació en què una persona
t'aporta molt de valor i tu no li aportes res, primer està molt descompensada.
Aleshores, o tens algo que és molt interessant, a curt, plas i molt específic,
on et poden ajudar, perquè així ells ho veuen, els mentors ho veuen
com un projecte d'alguna cosa molt concreta i dius
que aquesta persona necessita parlar amb tal empresa i fer un model de pricing.
El puc ajudar en aquesta cosa i ho faré durant molt poc temps.
O bé, no s'hi ficaran. Per què? Perquè tu ets una sola persona.
I com bé dius, la teva empresa t'importa molt a tu,
però a tothom li importa una puta merda.
I quan abans t'adonis d'això, més fàcil o més bé t'anirà al món dels negocis.
Si tu estàs capficat amb el tema que la teva empresa és superimportant
i que ningú t'entén i els mentors no volen estar amb tu,
o no pots vendre perquè els clients no ho entenen,
o que és capital perquè ningú ho entén, el problema el tens tu,
no el té el mercat.
Llavors, és clar, què passa? Que els mentors reben 50.000 propostes
d'aquestes a la setmana.
Si jo ja en rebo moltes i no soc ningú en el món dels negocis,
t'ho imagino de persona que està en el bo art d'endesa,
bo de font i coses d'aquestes que segurament deuen rebre
dotzenes, si no centenars de propostes, de mentoria
i d'ajudes d'aquestes desinteressades, empreses més petites al mes.
Aleshores, clar, aquesta relació està molt desequilibrada
i per això a la gent li costa molt trobar mentors.
Jo el que vull dir aquí és que el mentor, si t'ha d'arribar,
o la mentora, t'arribarà quan tinguis una cosa específica
on et puguin ajudar, el que deia, una cosa bastant acurplas,
o bé, ets un fill de papà i t'enxufen algun altre i ja està.
Jo ho dic perquè veig molta gent que ha ficat amb el tema de
que estic buscant mentors per aquest projecte, per poder-ho llançar.
No, tio, el mentor t'arribarà en el moment.
No hi ha hagut cap mentor perquè ni en vull tenir ni en busco ni en trec ni m'interessa.
Però si hagués volgut, jo ara ja tinc suficients coses amb l'empresa,
perquè d'aquí poc farem deu anys, en les quals hauria pogut adquirir mentors pel projecte.
Per què? Perquè hem passat per episodis de possible venda de l'empresa,
perquè hem passat per episodis d'avançar en obrir línies de negocis diferents,
potser internacionalitzar i tenir una persona per fer business development als Estats Units,
jo què sé, o venda enterprise. Aquí són coses molt específices
on sí que pots agafar un mentor que et digui que aquesta persona ja ha fet això
i si haguéssim hagut de fer fan racing, una persona que estigui molt a basada
en el món de xequer capital. Aleshores t'agafes un mentor i segurament
quan vegin que és una empresa que porta cinc, set, vuit, deu anys i has fet ABC de fites,
diuen que aquesta empresa té més cara i ulls que totes aquestes que no tenen res,
no tenen ni un producte ni un model de negoci d'estat, no tenen ni un equip,
doncs vaig a triar aquesta més sòlida. Generalment el mentor agafarà la més sòlida de totes.
Per tant, des d'aquí, el curatjar la gent a que deixin el tema del mentor de banda
i es dediquin a fer producte i coses aquestes.
Una altra cosa que trobava interessant d'aquesta història, i si vols ja passem a altres coses,
és que sí que hi ha una petita trampa aquí. Si persona que s'ho ha fet tot, sí,
però és una persona que tenia coneixements de desenvolupament.
No era desenvolupador, va aprendre a desenvolupar, però és veritat que al final, si t'hi fixes,
hi ha una forta correlació entre les empreses que han fet bootstrapping,
les empreses autofinançades i que els ha acabat anant bé i que no han necessitat un equip
amb gent que ve d'un perfil tècnic o bé se l'han creat ells.
Cada cop conec més gent que diu que ara mateix tenim un client amb els vells,
que són penya, que venien del món dels negocis i van dir
no vull dependre de desenvolupadors, aprenc a programar.
Són molt mals programadors, però és veritat que s'han pogut fer un prototip
i amb això han aixecat uns calés, han tingut una supensió, i dius,
oi, aquesta resiliència, aquesta feina d'autosuperació ajuda molt.
I és veritat que potser estem aquí tancant-nos al món,
sempre una altra cop amb la botbolla tecnològica aquesta,
però és veritat que una persona que no venia tampoc del món del development,
o sigui que ha après ella a programar i això, tant tu com jo ho sabem,
t'obre moltes portes.
Tens alguna altra cosa o...
Ja tinc un parell de hot takes més, però...
Tinc una altra cosa, però abans...
Abans, vinga, dispara.
Vull posar el dit a la llaga sobre un dels punts que has fet.
Vinga.
Perquè tinc aquí una altra dissonància cognitiva molt gran.
Val.
Hòstia, és que hi ha tantes...
La meva vida és com una gran dissonància cognitiva de tota ella.
Tinc arguments bons per a unes coses
i puc donar-te els mateixos i bons per a l'argument contrari.
És a dir, exemple, el tema de programar.
Jo sempre he volgut pensar que també he sigut d'aquells
que ho han volgut aprendre per ell mateix
per no tenir aquesta dependència de tercers.
I això encara ho segueixo pensant, per una banda.
Moltes vegades peco d'això,
d'intentar com fer coses que no se'm donen bé o dels quals jo no soc bo.
Però, bueno, tornant al que he de comentar abans,
intento pensar...
Bueno, Marc, si surts d'aquí tenint millors connexions i més coneixement,
en aquest cas sempre serà el segon, perquè estaràs una mica solet programant,
serà suficient. Segur que serà positiu i serà productiu.
Però, per altra banda,
cada vegada em pesa més aquesta idea del cost d'oportunitat.
I quan dic el cost d'oportunitat, em refereixo a que
no estarien més ben destinats aquests minuts a fer una cosa que se't dona bé
i pagar-li algú altre perquè faci allò.
I cada vegada que m'enfrento aquest problema,
ja sigui en programació o en una altra cosa,
el meu cap corta el circuit i perdo com molt temps barallant-me amb mi mateix.
Hòstia, aquí dalt s'han vist unes guerres.
Normandia es queda curt amb el que s'ha lliurat aquí dalt.
I quan dic aquí dalt, vull dir en el meu cap.
I et tanco això amb un exemple que m'has posat tu abans.
M'has dit, hòstia, es pot començar a llançar una iniciativa,
molt bona idea d'MVP, al tema de posar-ho a Twitter.
I tant, i tant, i tant. Jo soc molt fan d'això.
I aconsello a la gent que no construeixin producte fins que no tinguin provat
en molts casos, hi ha casos on no pots fer-ho,
amb un formulari, amb un typeform, amb un Google Forms,
amb una newsletter. Aquest per mi són els models de negoci que m'agraden més.
Mira, no només estic d'acord amb tu, i soc fan,
sinó que estic d'acord, malgrat aquest concepte m'està destrossant la vida.
Exemple, ara els restaurants, per algun motiu,
els hi donen per no tenir web i tenir Instagram.
Llavors, jo això, en el meu cap ho entenc.
Dic, hòstia, tio, és que si jo fos un restaurador
i no tingués ni puta idea de fer una web, a dia d'avui no en faria.
Però és estúpid. La gent viu a dos llocs.
Viu a Instagram i a Google Maps. Si tu tens molts bons reviews allà,
moltes fotos, i per altra banda tens un Instagram que vas mantenent actualitzat,
et manté en contacte amb els teus clients i a sobre ho pots posar tot allà,
horaris, menú, absolutament tot, per què vols una web a la qual la gent ha de descobrir?
Llavors, la part més romàntica de mi diu, home, home, evidentment has de tenir una web.
És el teu aparador, on et mostres el món, on podràs controlar l'experiència extrem extrem.
Però per altra banda, està com l'altre dimoniet que li va dient,
no, no, no, és que no té cap puto sentit que tinguis que invertir en això,
que hauràs de mantenir que sempre necessitaràs algú que t'ho estigui fent per tu.
I per altra banda tindràs guiar que a sobre, fer que això es converteixi
com una eina de descobriment en si mateixa perquè ningú collons anirà a escriure el teu domini.
Llavors, no sé, Àlex diu, la meva vida està com trencada entre aquestes coses.
És el mateix que anar a viure a la muntanya o quedar-me a la ciutat,
o aprendre a programar o contractar algú perquè ho faci directament.
Hi ha una altra cosa que també si això del restaurant res un petit apunt.
Vull dir, si ara et mous cap a Instagram i demà serà una altra cosa,
estàs oblidant una part essencial del tema dels negocis,
que és tenir una llista de la teva audiència, els contactes.
És a dir, tu ja no coneixes qui són els teus contactes perquè a Instagram no tens els seus emails, bàsicament.
El teu negoci depèn molt de clientela, de recurrència, tot això.
Doncs home, doncs tenir els emails de gent és bastant interessant en aquest sentit
per poder llençar promocions, per poder, sobretot, mitigar el risc
que Instagram se'n vagi la merda i que de volta hagis de començar a construir audiència
a la següent xarxa social on comences des de zero.
Mentre que si tu tens la teva llista de correus que va creixent amb el temps,
doncs això és teu. I per això sempre intento afavorir negocis que tenen accés a una llista de correus,
que al final no ens pulis que no t'ajuden a conèixer més la teva audiència.
Tinc dos petits temes més ràpids, si vols, amb aquest quart d'oreta que ens queda,
però tu, igual, tens alguna altra cosa o què?
Jo tinc una més, però va, dispara un, va, dispara un tu.
Bueno, una és molt ràpid. Una salutació als vaposos que estan defensant els Rubiales
i el tot el cohort aquest d'assetjadors sexuals de la Real Federació Espanyola de Futbol.
I et proposo fer un tema, o sigui, un episodi sobre aquest tema,
perquè evidentment tot això està a la societat, és un tema que no hem tractat, no hem tractat,
i està començant a destapar, doncs ara que si el Mundo Deportivo, no,
ha sortit ja alguns articles acusant a Santinolla, el famós director de Mundo Deportivo,
AKA Santipolla, com el coneixen a la sotana i altres entorns,
però es va publicar també un article a la revista Jotdown que comentava que
com collons els periodistes esportius han de destapar escàndols sexuals
quan tots tenen uns Rubiales com a director de la seva revista de seves publicacions.
Per tant, jo des d'aquí et proposo tractar aquest tema perquè dins del món dels negocis
hi ha molts temes d'aquests, evidentment ja saps que jo soc la persona que ens fica en problemes,
no podem donar noms ni empreses perquè no ens denunciïn, però podem insinuar moltes coses.
Per tant, aquí et deixo aquesta proposta.
La recullo encantat de la vida. No sé si soc la millor persona per parlar d'això,
perquè només perquè vegis vaig conèixer el cas Rubiales aquest tardíssim.
Potser parlaré jo.
De hores, potser puc tenir opinions que poden estar absolutament desentonades,
però és d'aquestes coses que jo mateix no vull saber què opinar
o és que no sé quina opinió en tinc, no tinc molt clar.
I també, sé que conec gent que és una mica així i que porta negocis,
però és que em passa igual que amb la cocaïna.
Ens interessa.
No, ja veuràs, espera, dóna-li un minut a l'argument que maduri i veuràs que té sentit.
Resulta que a l'alcohola i a la uni tothom es drogava, tothom.
Alcohola, podràs dir l'institut, però alcohola, si a primària tothom es fotia cocaïna,
no sé quin col·le anaves tu. Espero que aquest episodi no l'escoltin els teus pares.
Sí que l'escolten, perquè la meva mare és part activa de l'audiència.
A veure què diràs.
No crec que no ens hem entès bé.
És que per mi l'escola anava dels 3 als 18 anys.
Perquè sempre vaig anar la mateixa, bàsicament.
Llavors, Escola Garbí, Esplugols de Llobrat, una salutació fins aquí.
Ha sigut part de la construcció d'aquest engendre social que es diu Maracollado d'avui.
Què passa amb la cocaïna i el carruvial?
Resulta que a l'escola, i més cap al batxillerat, i a la universitat,
si jo hagués tingut que dir que pensava que ningú es drogava,
però en canvi parlant internament amb gent resulta que tothom es droga.
I que l'únic burro que no ho feia era jo i quatre més.
Llavors era com, o tot això m'està passant per sobre i no m'enteno de res,
o és que realment soc un paio burro i innocent.
Amb això em passa igual.
Sí, conec gent que és una mica així, però mai diria que es comporten d'aquesta manera.
En canvi, quan parlo amb gent em diuen que això és l'esport nacional.
Jo, hòstia, qui m'ho anava a dir?
Tio, potser soc una mica innocent, naïf, no sé, no és que no li doni importància.
Perquè sí que li dono, òbviament.
Crec que em passa per sobre i no em dono compte, no ho sé.
És la típica cosa, i això és un exercici que han de fer molts homes,
que és com quan aprens un concepte nou i de cop i volta, en retrospectiva,
dius, hòstia, si estava aquí i aquí, i aquí, en tots aquests aspectes de la meva vida,
i no l'havia vist fins ara, quan comences a analitzar les dinàmiques de poder,
de la disparitat de gèneres al món de negoci, ho veus i dius,
hòstia puta, si és flagrant, ha estat tot arreu.
En tot cas, ho apunto com a un episodi, perquè tinc moltes opinions, i tu tranquil,
que si volem tenir polèmica i volem sortir dels mitjans,
doncs aquest serà un bon tema del qual parlar-ne.
No vull instrumentalitzar-ho, simplement és atrevir-me a dir les coses que altra gent no diu,
i que he pogut veure'm als meus propis ulls.
Però, bueno, deixem-ho, si vols, per aquell episodi.
També et dic que t'acompanyo en el sentiment de ser l'única persona
que no es drogava a l'institut ni a la uni.
Jo que no he provat un cigarrer en la meva vida,
o sigui, una altra cosa l'alcohol, ja en podem parlar.
Però jo, a dia d'avui, a 36 anys, que crec que tinc, encara no he provat un cigarrer,
és una de les coses que estic més orgullós de la meva vida,
i, evidentment, tothom se'n va riure molt de mi perquè jo no fumava
quan tothom fumava a l'institut.
L'altra cosa que... Anna, espera, que tu has dit que tenies una,
i després tanquem, tenim cinc minutets, però la meva també és curteta,
però dispara, dispara, a veure si tenim temps de fer les dues.
I si no, la guardo per un altre dia.
Sí, sí, que la meva és molt ràpida i també ve una mica d'aquestes,
el que tu has mencionat, d'aquestes realitats invisibles que no veus a vegades,
quan es parla d'aquesta discriminació que es fa a la llengua catalana,
que molta gent veu, molta gent no veu, molta gent està d'acord, altres no,
hi ha gent que ho exagera i diu que la van insultar perquè va demanar un cafè en castellà
i aquest tipus de coses, que potser han passat, no ho sé,
però potser és que jo no la vegi, és una realitat invisible,
perquè parlo català, no ho sé, potser sí.
Igual és apuntar el mateix.
Doncs hi ha una... Exacte.
Hi ha una plataforma que m'agrada molt, sobretot el seu domini, és brutal,
m'encanten els dominis de tres lletres,
i aquest és voluntariat per la llengua i el domini és vxl.cat.
Brutal.
I bàsicament és una plataforma que no sé si és sense ànim de lucre,
i jo entenc que sí,
en la qual pots aplicar com a voluntari per parlar amb altra gent en català.
I has de posar un petit commitment d'hores,
no cal que t'hi dediquis professionalment,
és molt elàstic, pots fer-ho presencialment,
pots fer-ho a través d'una videotrucada...
I em sembla com una iniciativa superxula per promoure la llengua,
ja sigui des d'un punt de participació ciutadana,
i inclús per també conèixer més gent, no ho sé,
no sé si això està sota el ventall de la Generalitat,
sota la Generalitat de Catalunya i el Departament de Cultura,
i la web no té pinta d'estar sota els paraigües de la Generalitat.
Així que no tinc ni idea si és una iniciativa privada o no.
Dos dels deures que em posaré per aquest episodi
seran contactar amb les meves dues aportacions.
Aquesta gent de Repoblem...
Els preguntaré què collons foten aquests de Repoblem,
perquè a la que em torni molt boig em pillaré una casa per rovera,
i els altres és aquests de la plataforma per la llengua.
És claríssim que jo pugui participar,
perquè no em dóna la vida, Alex Rodríguez,
perquè a més m'estic plantejant ara començar el grau de filosofia,
no sé si començar el 23 o el 24, o sigui aquest any o l'any que ve, a l'UB,
perquè que sàpigues que he aconseguit entrar a l'SPAU,
les proves d'accés a la universitat, amb la meva nota anterior,
llavors ara m'estic compreinscrivint, igual que vaig fer quan tenia 18 anys,
l'experiència és brutal.
Crec que estava mirant aquí l'avís legal de la web
i la Generalitat, per tant ha de ser algun producte derivat d'algun departament.
Doncs aquesta és la meva aportació,
i contactarem aquestes dues iniciatives en nom de Foca Terra,
que això et dona molt catxer a la vida.
Sí, això està molt bé, formar part d'una organització de vast mundial,
com Foca Terra, té les seves avantatges.
Sí, en fet, el senyor o senyora Matller,
a qui has contactat ja per un possible patrocini,
doncs deu estar ara mateix pensant, o sigui,
que està nerviós o nerviosa pensant,
ostres, ens han contactat de Foca Terra,
perquè, evidentment, des de la broma que portem fent des de l'episodi
o que algun dia ens patrocinarà Matller,
a Matller, doncs el Marc ja els ha llançat un email.
Última cosa, rem, uns tres minuts aquests que queden.
Ha sortit una notícia avui que a mi m'omple de joia i d'alegria
que es veu que Delivery Heroes està intentant desempallegar de Glovo
perquè porten acumulades tantes multes,
porten més de 400 milions d'euros en multes,
és una miqueta la quantitat que havien pagat per adquirir Glovo.
Tots recordarem que no va ser en cas, sinó que va ser en accions,
per tant, és una miqueta d'un preu, una miqueta ateri en aquest sentit,
i que, a veure si deixem de benagloriar d'una puta vegada
aquesta empresa de merda que és el gran frau
de les startups catalanes, barres espanyoles, digue-li com vulguis,
perquè és que és un altre exemple, com dèiem al quick commerce l'altre dia,
no d'empresa que té un...
que no aporta res a la societat sinó que té un aport negatiu.
Aleshores, clar, Delivery Heroes...
Jo crec que ja els està bé, ja sabien a on es ficaven,
perquè el sector del delivery és una merda,
és per caritat laboral i, d'alguna manera,
perpetua aquesta idea equivocada
que qualsevol persona pot pagar algú altre
a un ésser inferior en classe
perquè li porti uns condons o unes pizzas a les dues de la matinada.
Aleshores, aquests serfs de la tecnologia, d'alguna manera,
s'haurien d'acabar i jo veig, no ho sé, veig amb molta alegria
i profunda satisfacció quan veig que aquest negoci
s'està anant a la puta merda i prova de qual,
que cada cop queden menys empreses de delivery,
totes pateixen del mateix i no estan trobant
la manera de fer-ho rendible,
perquè evidentment tenen unes unes econòmics que no funcionen.
La legislació no ho permet...
Les legislacions, probablement l'única que ho permet,
és l'Estat Units, perquè ja sabem que no són...
Els Estats Units, en nom dels negocis,
fan crims contra la humanitat al tamaig dels Emirats Àrabs,
però evidentment això a la Unió Europea no ha de funcionar
i aquí jo li donaria un punt a favor, un mini punto,
a la Unió Europea per no permetre,
o sigui, per ultrarregular aquestes pràctiques tan nocives
com les que intenten fer les empreses de delivery
i sobre a favor de la regulació, en aquest cas,
sobretot quan es tracta d'empresaris explotadors.
Per tant, una abraçada als Amics de Globo.
Esperem que el seu equip directiu d'això
d'alguna manera acabi a tribunals,
perquè és que estan infringint lleis
i estan fent unes destrosses que,
cada cop s'estan destapant més draps bruts,
o sigui que...
Jo amb això em donaria part content l'episodi d'avui.
Tu com ho veus?
Bueno, que acabem de perdre un altre patrocinador, no?
Abans que ens patrocini Globo Marc,
faig el podcast en castellà. Mira què tinc.