Bon dia, Marc, de què parlem avui? Vinc altament impreparat, eh?
S'ha quedat el tema de l'impreparat, és una expressió que m'agradaria que permeés a la cultura popular catalana, gràcies a nosaltres.
Estem expandint el vocabulari català. El llenguatge evoluciona, no? I malauradament el català pur ha estat molt influenciat pel castellà, no?
I aleshores, clar, d'aquí els algos, els buenos, els desdelugues i totes aquestes coses que diem a Barcelona, com més a Barcelona, més impur en aquest sentit,
m'agradaria que, d'alguna manera, ja que s'ha acabat amb aquesta patina de castellà per sobre del català i fem servir moltes paraules i expressions que no hauríem,
doncs, per què no ficar-li també expressions i paraules que ens inventem nosaltres? Que ja passa això, no, amb els neologismes, però...
En casos com aquest, com a impreparat, que són paraules que t'ajuden a ser una miqueta més precis, crec que són un buit que queda dins dels llenguatges que s'hauria d'aprofitar, no?
Així com la típica xerratanada aquesta, no? Els esquimals tenen cinquanta i no sé quantes paraules per neó, no? Potser no és ni veritat,
però és veritat que en moltes cultures només tenen una paraula per pluja. Bé, no? Però potser, saps, tenir altres paraules per pluja, doncs, també estaria bé, no?
Aleshores, aquí, la diferència entre preparat i impreparat la trobo molt precisa. I que una cosa que no pots descriure amb una paraula en català,
que hagis de fer servir una frase com dir, ei, tio, avui no estic preparat, no, avui estic impreparat, saps? Crec que té cabuda a la nostra neocatalà, què et sembla, tio?
A veure, tot sigui per la normalització lingüística, no? Però jo crec que nosaltres tenim 85 maneres d'explicar la impreparadesa,
que són el número d'episodis que portem gravats a dia d'avui. Llavors, ho hem explicat de 85 maneres diferents, però abans de fer la 85, que és la que toca per aquest,
és que saps què passa, tio, Àlex, que tinc una noteta, és que, a veure, et dic que vinguin preparats però no vinguin preparats, perquè tinc una noteta on jo m'apunto coses,
perquè durant la setmana la meva vida és molt limitada en experiències. Llavors, clar, jo soc un tio que té una vida molt avorrida, gaudeix de l'avorriment.
I clar, què passa? Que, tio, quan em passen petites coses me les apunto a la llibreta perquè penso, hòstia, tu, això li has d'explicar a l'Àlex, saps? És important, no?
Les vull comentar al podcast, perquè em semblen rellevants. I tinc tres, no una, no, tres coses que et volia explicar.
Vinga, endavant. Abans de començar, anem a dir que això és com una mica...
És que els hi diuen cleanup, com l'abogada, no? Com diu, tio, fer net abans de començar.
La primera cosa és que he trobat un ús a l'episodi 51.
Quin era el 51, tio? No me'n recordo ni de l'últim.
Tio, Àlex, he pensat que ho sabries, això. Home, no, és broma.
L'episodi 51 és el de pixar fora de test per WhatsApp. És el de les notes de veu.
Ah, vale, perfecte. Hòstia, fa molts episodis, ja, d'aquesta.
Molts, molts. Quins ús li has trobat? Quins ús li has trobat?
Tio, és brillant. I, de veritat, extenc aquesta proposta a tothom que senti el mateix dolor que jo.
Perquè crec que és una manera molt divertida de ser un imbècil. Atenció.
Algú t'escriu... Bueno, de fet, no t'escriu, perquè, o sigui,
classifament és tan limitada que t'envio una nota de veu. La meva resposta ja no és escrita.
És que ja tinc guardat el link de l'episodi i l'envio directament.
Perquè si tu m'envies una nota de veu, jo t'envio un podcast que és la meva versió de la nota de veu
per explicar-te que no escoltaré la teva nota de veu.
Li he trobat un metaús al podcast.
Quines són les tres últimes persones a qui li has enviat això, si es pot explicar pel podcast?
I si no es pot explicar, explica-ho també. Es pot explicar.
Qui són? Qui són? Fem public shaming, saps? Anem a nombrar gent.
De fet, vaig a obrir el WhatsApp amb temps real i... anem a nombrar.
Jo he d'escriure-hi moltes vegades. És que no es coneixen. Puc dir els noms.
Una persona es diu Jordi. El nom és real.
No és Jordi Priu. No és Jordi Priu. Jo escolto les notes de veu de Jordi Priu.
No, perquè Jordi Priu és un tio seriós. No n'envia.
Vaig dinar amb ell l'altre dia. Li envia una abraçada. Vaig dinar amb ell l'altre dia.
Em va reconectar després de molts anys.
Jo també vaig dinar amb ell i vull, des d'aquí, donar la veritat, eh?
O sigui, tot el meu agraïment cap a Jordi Priu perquè cada vegada que em veu i ve a dinar amb mi,
se'n recorda de mi i em porta una bossa de cafè de Tanzània. Increïble.
Hòstia!
És un cafè espectacular.
Atenció, el Jordi, que no és el Jordi Priu, anem a dir-li Jordi,
m'envia una nota de veu en el següent context.
La pregunta era molt fàcil. Havia de coordinar una visita en un bar entre cinc persones.
I per no crear un grup de WhatsApp, perquè és la cosa que odio més després de les notes de veu,
vaig haver de fer-ho un a un.
Jo m'infringeixo aquest dolor abans de crear un grup de WhatsApp, perquè sé que potencialment
el grup de WhatsApp em pot facilitar molt les coses, però en el llarg termini pot ser
la pitjor decisió que hagués pogut prendre mai.
Llavors jo simplement li dic, tu diràs, ara ho coordino i li pregunto.
És que és una pregunta molt senzilla, molt senzilla.
Alguns dies de preferència li dic, seria per la tarda.
I això desemboca en una nota de veu infernal d'un minut i quatre segons.
Per dir-me quins dies et va bé, no cal fer una nota de veu d'un minut i quatre segons.
No és necessari. La humanitat no ho ha demanat.
Però dit això, jo el que faig és que immediatament penso,
és que no t'escoltaràs una nota de veu d'un minut perquè sol té una dia reamental
per dir-li que li va bé el dimecres.
Llavors, simplement jo li contesto amb una nota de veu, amb el link, simplement.
Però el link no has passat al podcast a nota de veu de WhatsApp,
és el que estava pensant jo ara.
No, criatura!
Seria increïble. Et passo una nota de veu de mitja hora, seria increïble.
No només seria increïble, sinó que seria bastant divertit.
No, envio el link perquè així Àlex ens compta com una descàrrega.
Growth hacking.
Apunta aquest pin growth hack perquè és el meu segon punt d'avui.
Però hi entrarem. T'he dit que hi anirien tres.
Però les altres dues persones.
Escolta, escolta, escolta. No, però farem dues persones perquè tres és massa.
El tio és molt dòcil, superem molt bé.
Diu, m'ho escoltaré, em posa una careta feliç i això ho envia a les 8.05 del matí.
I a les 8.47 em torna a escriure i m'escriu.
Hòstia, no enviaré un àudio mai més.
Cares felices, cares felices, cares felices.
Diu, molt bones reflexions.
M'ha fet gràcia escoltar-te en modo abuelo crispat.
Ha, ha, ha, bla, bla, bla.
Ho trobo increïble si se l'ha escoltat.
Se l'ha menjat sencer.
I em diu...
Increïble.
Sí, sí, diu, no sabia que tenies un podcast.
Diu, està molt guapo.
I em diu, sempre parleu de coses que us treuen de polleguera?
Més o menys sí.
Hòstia, que bo, diu.
No, no, sí, sí, diu.
Hòstia, no acostumo a consumir aquest format.
Però, congrats, company, perquè vaig començar a veure què
i me'l vaig tregar sencer.
O sigui, que la màgia la té, diu.
De fet, el tio no sabia que era jo.
Diu, no, tio, fins al cap d'una bona estona no sabia que eres tu.
Diu.
Vale.
Aquest és el Jordi, aquest és el primer.
El segon va tenir una reacció absolutament diferent.
És que t'he triat aquests dos perquè són molt antagònics.
I el primer, què?
Què va passar?
Tio, el segon no li va agradar molt, la idea.
Va, em va enviar...
Ell em va enviar a mi un podcast de cinc minuts de noto de veu.
O sigui, jo ja catalogava com a podcast, jo ja no era noto de veu.
Llavors, jo li vaig enviar de nou l'episodi.
I ell ho ignora.
I em segueix escrivint.
I de cop em contesta, responent-me'l,
què és això?
Sí, em diu què és això?
I llavors immediatament a sota em diu,
tio, em diu, comenta l'àudio, home.
M'obliga a comentar el seu àudio.
Jo, en quin moment, però què s'està passant?
En què s'ha convertit la humanitat?
Llavors, la conversa segueix.
I llavors jo li contesto sobre el tio comenta l'àudio.
Li dic, home, li dic, escolta't tu el meu i comenta el meu també, home.
I llavors...
One for one, saps?
Sí, one for one.
Llavors el tio...
El tio em contesta, que és que és de part brutal,
el meu, escolta't tu el meu àudio,
amb una espècie de give, d'acord?
On un tio enfadat se caga d'un sofà i tira una arbre de Nadal al cap d'una dona.
Ja sé qui que fes.
Vale. I què? Es queda aquí?
O sigui, podem dir el nom d'aquesta persona?
Es diu Pablo, però es queda aquí.
Vale.
Doncs amic Pablo, tu has començat enviant un podcast de cinc minuts.
Si una nota d'àudio hauria estat un infart cerebral,
una nota d'àudio de més de un minut hauria estat un infart cerebral.
Per tant, penseu-vos-ho.
Vale.
Llavors, dels altres dos punts. Un era growth hacking.
Aquest és molt ràpid, el de growth hacking és molt ràpid.
D'acord.
I el tercer requereix, anem a dir, de la teva refinadesa mental.
Per tant, vés-te preparant perquè et necessitaré molt brillant.
No és el millor dia, però endavant.
Sí. Que vas al karaoke ahir?
No, no vaig al karaoke, però és que estic dormint molt malament, tio.
L'estiu estic dormint molt malament, tenim una aire condicionat portàtil
que fa un soroll del cagar a l'habitació,
i entre els gats que es barallen tota la nit i tenim un gat nou que miola,
no sé, estiu calor, tot, està sent un estiu molt complicat en matèria de dormir.
Mmm.
Potser si anés al karaoke i m'emborratxés, dormiria millor, saps?,
dormiria al tirón, però això, despertar-te'n més o menys cada dues hores o cada hora,
no fa son de qualitat.
Va, deixa'm que et diverteixi.
Se'm va ocorrer un growth hack l'altre dia.
És que a mi aquestes coses jo soc molt dolent amb marketing.
Jo no entenc de marketing.
Cada cop que hi penso i se m'ocorreix alguna cosa d'aquestes,
em dóna l'atenció que he descobert el foc i la roda, però en realitat no.
Llavors, fixa't.
Saps que l'altre dia van haver-hi eleccions, oi?
Sí, evidentment, no vas votar, no?
Sí, sí, sí, sí, sí que vaig votar.
Ah, vas votar?
Sí.
Potser pensava que ets la típica persona que no participa de la democràcia
perquè dius que no val la pena, perquè...
No ho sé, et tenia classificat així.
Sí, sí, és que em tens ben classificat. Pensava que ho havia explicat.
No, no, no, no. O sigui, o sigui.
Jo crec que anar a votar no hauria de ser un dret, hauria de ser una obligació.
Llavors, jo hi vaig sempre.
I sempre he votat en dos sentits, perquè depèn del que m'interessi.
Si jo ja accepto l'estatus quo o...
És que, a veure, hi ha una diferència molt gran...
O votes al Pac-Man.
No, no, no, no.
Hi ha una diferència molt gran entre no anar a votar, votar nul o votar blanc.
I ara no entrarem en les diferències d'entre els tres, perquè no ho vull avorrir a ningú.
Però segons... O sigui, no anar a votar no em sembla correcte.
Un ha d'exercir el seu dret.
Si tu vols queixar de la vida, has d'anar a votar.
És a dir, tu no pots ser un avi que és que ràbies com jo i no anar a votar.
Perquè això és ser molt incoherent amb tu mateix.
Per tant, si tu vols participar de la democràcia sent un avi enfadat com jo, has d'anar a votar primer de tot.
Primer has de tenir la teva casa en ordre i després pots queixar-te.
Jo sí, vaig a votar.
I depèn de com voto blanc o voto nul. Depèn del que m'interessi.
Llavors, per votar nul és molt fàcil.
Simplement agafes un tros de xoriço, talles una làmina fina, la poses dins de la papereta i votes.
És superdivertit.
Perquè quan el tio veu que la papereta regalima oli, al·lucina.
Però tu has fet això o no?
Això ho he fet. Ho prometo.
Sí, sí, sí, ho juro.
Ho juro.
Hòstia.
Sí, no, no ho sé.
A vegades he posat una targeta de visita d'algú que m'ha donat que no sabia que la tenia per casa i l'he posat.
Coses d'aquestes.
O sigui, ha de ser alguna cosa fineta.
Però és que una vegada vaig llegir el tema del xoriço i em va fer tanta gràcia que em va semblar estar poètic.
Aquesta vegada he votat en blanc.
Però puc explicar el perquè, però ara no ho farem.
El tema de la política, tots sabem que el debat polític s'està...
És que no vull parlar del debat polític perquè jo crec que s'està trencant la democràcia en dos.
Però això dona per un episodi d'aquests teus que t'agraden de tres hores.
I no el farem ara.
No el farem.
Perquè això simplement és neteja.
Penso que les arts antigues de campanya s'han quedat absolutament obsoletes.
Quan pots enviar dark ads, pots targar-te gent, tens vots, fake news, bla, bla, bla, bla, bla.
Pots incidir en la tendència de vot d'una manera brutal.
Però llavors a mi m'agrada pensar l'antigua.
I dic, hòstia, tio, què podries fer com a candidat que fos divertit a nivell de growth hack?
Tio, llegim sobre la llei electoral, hi ha un buit que es podria aprofitar d'una manera brutal.
Mira, fixa-t'hi.
A veure.
Escolta, tu saps que un polític durant el dia d'abans no pot fer campanya.
I durant les eleccions tampoc pots fer certes proclames electorals que siguin tendencioses.
Però el que sí que pots fer, que això seria acollonant, és que no sé si ho sabies,
però si falta el tio de la mesa i el suplent, tu saps qui és el president de la mesa?
No, no tinc ni poder dir.
És el primer tio de la cua, segons la llei electoral.
Llavors, atenció al growth hack, atenció al growth hack.
Això sortiria absolutament a totes les telenoficies.
És a dir, com a anècdota divertida, durant el dia de les eleccions
on no pots fer declaracions tendencioses,
sortiria com a primaríssima notícia per sobre de tot.
Si tu, bàsicament, com a partit polític, vas a mirar on tu vius del teu districte
i vas a buscar qui li ha tocat ser el president de la mesa i el suplent, que és molt fàcil,
t'embasen aquelles persones i els dius
que aquí tens la pasta que vulguis, no et presentis aquell dia a la mesa.
Jo et dono, com a candidat, el que et donarien, més la multa, més un incentiu.
I tu, com a candidat, a les 6 del matí, en una tenda de camping, allà al primer.
Llavors, el president no es presenta, el suplent no es presenta
i imagina't que tu, com a candidat, et toca ser el president de la mesa
i reps a totes i cada una de les persones del teu barri perquè posin el vot.
Tu saps què és que et vingui un votant del teu partit oposat
i posi un vot a la teva urna i tu li estiguis donant la cara a aquest tio?
Pots convèncer gent d'allà, eh, Àlex?
És el puto growth hack més bo de la democràcia existent, eh?
I això estàs jugant és pseudolegal, diguem. Què et sembla?
Només hi ha un petit fallo aquí, que la multa, per no presentar-te a això,
són de 3 mesos a un any de presó.
O sigui, realment, és que vas a la puta presó, senyor, et presentes a la mesa.
No és econòmica, o sigui, la sanció parla de ser econòmica.
Però sí, sí, jo pel que estic llegint aquí, és que em sona, que és duríssim,
que és del pal que vas a la presó.
I una multa de 6 a 24 mesos.
Merda.
Sí que realment és molt complicat.
Ah, doncs res, tio. No hi ha growth hack, em sap greu, Àlex.
No hi ha growth hack. Ja sabia jo que no podia ser tan fàcil,
però sí, em sonava, evidentment, perquè jo m'he mirat molts cops.
Per si de cas, em tocava, no m'ha tocat mai, per sort, però...
Hòstia, saps? Això d'haver d'anar a presó seria una mica putada.
Doncs deixem-ho córrer, perquè aquí no podem fer res a part de subornar jutges,
però això ja incurriria en un punt il·legal que no m'agradaria trepitjar.
I el tercer punt, que aquest sí que et deixo que parlis tu,
perquè jo necessito que m'ho expliquis, Àlex, perquè, si no, exploto.
O sigui, sisplau, em pots explicar?
Versió de 5, 10, 20 minuts, és que m'és igual.
Et sentaré i escoltaré com el nen més aplicat de la classe.
On collons està el vicepresident de Sentit Comú de Twitter?
Espera, espera, espera. O sigui, per què?
Per allò que ha estat passant? Hòstia, és que això dona un bon rotllo.
T'has veient totes les bagenades i tot el tema del rebranding a X.com i tot això?
O què? Sí, o sigui, sé que no entenen, òbviament no entenen, si en tinguessin...
No seria pas en tot això. Com pot ser que tinguis una de les marques
més valuoses del món que té hasta un verb, que és un tuitejar, un nom hasta un tuit,
i agafis i t'ho carreguis així? És que ningú ha pensat res aquí.
És curiós, perquè van canviar el... va ser el dilluns, no?
El dilluns diuen, ei, va desaparèixer de la home page de Twitter,
no de la home page, del teu timeline de Twitter, va desaparèixer l'ocellet
i va aparèixer la X. En el mateix lloc on l'Elon havia posat el Doge,
el gos aquell, el shiba japonès aquell, fa uns mesos, el posa allà.
I aquestes progressivament han anat apareixent, s'ha anat canviant
els assets de Twitter pel d'X.com. Ara, de fet, quan recarregues la pàgina,
hi ha com un segon que apareix, una pàgina de càrrega que apareix la X.
El fet curiós, havien canviat també el... com se'n diu això?
El favicon, l'icona aquesta que surt a les tabs de les pestanyes del navegador
per la d'X, però ha tornat a aparèixer la de Twitter avui.
Vull dir, ara m'hi estava fixant. I, de fet, jo el tinc com un favorit
a la meva barra de marcadors del Chrome. I allà també s'havia canviat per la X
i avui torna a estar el d'això de Twitter. Per tant, alguna cosa deu haver-hi.
No ho sé, tio, jo on... A veure, molt clar ho ha de tenir aquest home
per haver fet una inversió de 44.000 milions de dòlars i està sangrant pasta
i usuaris dia rere dia, com per veure que això es pot refundar.
Hi ha una teoria que vaig llegir fa un parell de dies per Twitter
que diu que hi ha l'únic camí que li queda a Elon per reflutar això,
perquè cada dia està perdent centenars de milions de dòlars.
Si no hi ha milions de dòlars, són subscripcions del tema de publicitat
per les marques que li estan marxant a freds o que estan deixant d'invertir
simplement perquè diuen que ara no vol donar-li pasta a aquesta xarxa social
de nazis i de spam bots i de criptobros. Una miqueta valgui la redundància.
Dit això, clar, i a més Elon ho està dient públicament,
està dient que estem pel manpasta, que ens està costant molt arribar a la profitabilitat.
Molt clar ho has de tenir per fer tots aquests moviments
als quals persistentment vas castigant els usuaris que tenen dia rere dia
i que la xarxa social no mori. És el que vam dir.
Com de bona ha de ser la marca, el producte i tot això perquè no mori?
Quin volum d'usuaris i quin nivell d'addicció a la droga
tenim per no deixar-la caure? Perquè jo encara l'assabeixo tenir un obert
amb dos o tres pestanyes tot el dia.
Dit això, no ho sé. No sé qui és el vicepresident.
El vicepresident ha de sentir comú, però definitivament no és ell.
El que sí que me n'estic adorant i tinc coneixement intern
d'algunes de les seves empreses on està involucrat,
que és com que la gent passa d'ell per lo general.
Aquí estic fent una miqueta de safreig,
perquè tampoc vull mencionar les meves fonts.
Però es veu que la gent passa d'ell, no tenen com a referent.
Una no és Twitter, les altres sí que són empreses seves,
però és com que no està. Simplement no està.
D'alguna manera penso que fa només d'embaixador per les marques on està,
però tota aquesta història del micro-management,
totes aquestes històries es contradiu molt
amb les altres versions que m'arriben de gent que està d'empresa
que diu que aquí hi ha llibertat absoluta,
ell no pinta res, tothom reporta qui reporta, ho tenim claríssim,
no hi ha aquest tipus de política,
però des de fora es veu com que ellos n'estan tot.
Vol signar tots els contractes,
vol entrevistar tots els candidats a totes les empreses.
I això a mi em grinyola una mica.
Aleshores vull posar aquí en dubte la retòrica aquesta de...
i no controlar tot treball a 200 hores a setmana.
Potser no és així, potser ja s'ha convertit en una persona que diu
mira, hi ha fitxo gent, els fico allà, em poso Twitter,
jo em controlo les empreses a través de Twitter i ja està.
Saps com... Tu coneixes el concepte...
com es deia?
Management by hovering around, wandering around,
que és el dels jefes que es dediquen a caminar per l'empresa.
I anar preguntant a la gent, ei, com està tot?
I el seu management és el...
et venen, et fan el copet a l'esquena,
et tenen allà a l'oficina i et diuen com va tot?
I amb una conversa d'un minut ja saben més o menys com va tot
i prenen les decisions adequades.
Fes això, fes això, no fes això, no fes això, no fes això,
i ja està, és aquest tipus de management.
Jo m'imagino que Elon ha fet el...
Management by tweeting around, saps?
És el de dir a la gent el que han de fer,
acomiadar la gent a través de Twitter,
comprar accions, vendre accions a través de Twitter,
vull dir, no ho sé, saps?
Si el seu objectiu és el de convertir Twitter
en una superaplicació d'aquestes tipus,
el que dèiem, no?
En una aplicació tipus WeChat,
en la que tu pots demanar-te un taxi
i fer pagaments als teus amics
i jo què sé, saps? Si compres bols o organitzar-te un viatge,
ell ja ho està fent i no ens n'estem adonant.
Perquè ell està allà controlant la bolsa,
controlant els seus empleats,
fent marketing, fent ventes,
no sé, està fent una mica de tot.
Però hòstia, està sent un procés dolorós
i realment està sent el més...
l'attention-whoring més gran de la història,
el de mireu-me, mireu-me, doneu-me tota l'atenció.
Uf, està sent molt complicat,
a mi se'm fa molt faxuc i dolorós
seguir tot aquest trama fet.
Jo fa temps que el tinc bloquejat,
no suporto veure els seus tuits,
són molt repel·lents,
són molt repel·lents, tio,
i realment el que aconsegueix és engagement.
Si segurament ell ha entès que fa més engagement
i més mètriques ell sol,
ja no sé per quants milions de seguidors deu anar,
ara t'ho dic,
però que el 90%, el 99% dels comptes que hi ha,
per tant, dius, jo ho faig tot jo, no?
Si jo fent aquest tipus de tuits,
pujo les mètriques de Twitter,
doncs ja m'està bé,
vaig a petar-me tota la resta de gent.
Mira, té 150 milions de followers.
O sigui, quina barbaritat de penya és això.
150 milions de followers.
Bé, a fet, quants...
Tècnicament, quants tenia Twitter de milions de usuaris?
No en tenia 300, perquè si és així,
un de cada dos followers,
un de cada dos usuaris de Twitter l'està seguint.
És molt heavy.
Ha vist, tio, com moure les palanques d'això.
O sigui, ho ha entès millor que ningú.
Bé, millor que Trump, inclús, que jo crec que estan al nivell.
Però aquí va la teoria.
Igual que vaig dir, és una autèntica tonteria,
una autèntica salvatjada, eh?
O sigui, a veure què en penses.
Mira, jo crec que a la vida tu tens fortaleses i debilitats.
Llavors, has de saber exposar-te allà on les teves fortaleses
surten a lluir i les teves debilitats es veuen com reduïdes.
Llavors, jo crec que una habilitat d'aquest home
és que, ostres, és capaç d'imaginar-se, somiar
o envisionar un món que ningú té la capacitat de fer-ho.
De la manera que ningú sap fer-ho. Només ell ho sap fer.
Tio, sap veure i sap emputjar la societat d'una forma endavant,
que és acollonant.
A mi això em sembla brutal d'ell, però brutal.
I ens podem enfadar amb ell, dir que és un capullo,
un fill i una gòlata, i és així.
Però sigui com sigui, hòstia, aquest tio solet, gràcies a ell,
hi ha gent al casquet polar que es resol de cara a internet,
ha emputjat la revolució del cotxe elèctric d'una manera
que no l'ha fet ningú, li ha donat una empenta a la carrera
espacial acollonant i segurament dintre d'uns anyets
ens portarà a mar. Molt bé, perfecte.
És a dir, aquest home està fent que la humanitat avanci
a passos a gigantar. I això és una habilitat.
Però, en el punt d'exposar-te o posar-te en llocs on la fan
millor o pitjor, o sigui, la teva habilitat,
crec que aquest home està pensat o funciona millor
en projectes de hardware. Per què?
Perquè quan diu autèntiques barbaritats, almenys, almenys,
el seu vicepresident del sentit comú es diu Lleix de la Física.
I quan diu alguna autèntica salvatxada, la Física el posa al seu lloc
i li diu no fill, no. Això no és possible.
El problema és que quan aquestes idees les mou el món del software,
aquest paio, ningú li diu que no. És a dir, perquè amb software
es pot fer tot, macho. I si aquest tio diu
demà hi haurà una X en allà, doncs ok, demà hi ha una X.
En canvi, si aquest tio demà diu, no ho sé, agafa aquest coet
i quan marxem cap a Mart, li diran home no, no anem a Mart
i li treuen el manual de Física i d'Aeronàutica, li expliquen.
Per què no? Però com que amb software es pot fer que li surti,
aquest tio és el que sempre diem, que prova i si funciona bé i si no no.
És com aquest viatge de dir, bueno, a veure què passa.
Juguem a veure què passa. I com que amb software sempre passa,
aquest tio és... Crec que aquí no està molt ben posicionat.
No, però també et dic que el veig capaç de dir-li algo.
Escolta, agafa totes les instàncies de l'aplicació onPositTwitter
i canvia-les per x.com i, sense aprovar-ho,
aficaure-ho a producció i a veure què passa.
I patarà i no tindrem Twitter per dos o tres dies.
Sé que acabarà passant alguna cosa d'aquestes.
Si han tornat enrere amb el favicon, jo crec que ja ho han intentat,
intentar canviar-ho tot, fer un Replace All, bàsicament.
Ha sortit malament i ha negat de tirar enrere.
I en els propers dies, vaticino, que tindrem una caiguda estrepitosa
de Twitter una altra vegada per una cagada d'aquestes
que hi havia alguna variable jacudejada, alguna història d'aquestes,
que evidentment no s'ha canviat i s'ha anat tot a prendre per sac.
Hi ha una altra cosa que a mi em grinyola, que és el tema aquest del rebranding.
Per cert, abans he dit que hi havia una teoria per Twitter
i no l'he dit, que és la que la diu el Ramiro Sanchez Crespo,
que jo el segueixo, un tio molt expert en temes de banca i de fintech,
que diu que la seva teoria és que...
Tradueixo una miqueta el vol perquè el tuit està en castellà.
L'únic sentit que li veig al canvi de nom de Twitter
és que Musk posi tots els seus negocis no cotitzats,
SpaceX i The Boring Company, etcètera,
sota una holding i marca paraigües de cara a una sortida bolsa
i dilueixi l'escalabro, la desfeta financera, a Twitter.
No ho veig descavellat.
Seria una manera de reflutar Twitter
perquè s'estaria emparant en aquesta marca paraigües.
En aquesta holding, llavors, intentaria jugar el valor de...
No, jo poso tota una empresa més gran,
amb serveis que s'entrellassen, que probablement són complementaris, etcètera, etcètera,
i ja veurem, i tindréu com a vendre'l a possibles accionistes.
Em sembla una salvatjada, i si és així, és una estratègia mega camicace,
però el que estem veient és una actuació de proporcions èpiques.
O sigui, així com...
Me'n recordo que l'any passat, quan vam fer l'episodi de recomanar llibres i podcasts,
jo vaig acabar recomanant un llibre que es deia Barbarians at the Gate,
que és sobre la marca RJR Nabisco,
que explicava totes les fusions i desfusions, i compres, sorties a bolsa,
sortir de la bolsa, privatitzar-se de nou,
d'una empresa que va començar fent tabac, si no recordo malament,
i va acabar sent un dels grans conglomerats de productes del consum,
i totes les màfies que hi havia darrere, els trucs bruts,
i les jugades aquestes que dius, hòstia, pensam que no arribaria,
i va arribar l'oferta un minut abans del tancament del mercat,
a les set del matí, saps?
I estic veient això i dic, no està tan lluny,
o sigui, si això s'allarga uns quants anys, i Twitter compra no sé qui, o bueno, X,
compra no sé qui, i després surt una bolsa, i des de xos es privatitzen un altre cop,
i es fusionen amb no sé quantos, i tenen una gran disputa a nivell legal
amb Apple o amb Facebook, o amb tots ells, i alguna d'aquestes se'n va prendre per sac,
i tot això és Barbarians Addict 2.0.
I l'última cosa que volia comentar és el tema de la marca, o sigui,
l'altre dia algú va posar un tuit que és el que estem pensant absolutament tot el món,
o sigui, Marc, tu a Facebook li dius meta o li dius Facebook?
Facebook, opi.
A Google no li dius alfabet, li dius Google.
A què collons li hem de dir X a Twitter, saps? O sigui, a què collons?
Que algú va posar, exactament això ho va plasmar en un tuit,
i Elon va contestar amb One Abed, t'hi jugues a algo,
que és aquestes sortides de to, de masculinitat fràgil que té el senyor Elon,
i li he dit, tio, és que tenies una marca tan bona, que té un significat universal,
que has aconseguit el tema de la immediatesa, posicionar-se aquí,
que tots els presidents de països, tots els polítics, tots els futbolistes,
influencers, periodistes, tota la gent rellevant del planeta estigui allà posant-hi contingut,
i amb una marca bastant neutral, la veritat, si llegeixes la història del logo de Twitter,
ella és bastant bonica, tot i com està dissenyat i tot això,
els va portar dos mesos de feina a tres persones per fer un logo,
però la currada que hi ha darrere a nivell de com està composat,
tant els colors com les formes, no sé, l'estil,
tot això està bastant currada, algun dia, si això ja l'explicarem,
però ara que volta fots aquesta que sembla d'una tipografia,
d'aquelles tipografies que no agafaves mai del Word,
saps com quan amb el Word experimentaves els treballs de l'institut
i anaves canviant els títols perquè volies posar un títol amb una tipografia més trencadora,
i accidentalment passaves per símbol, que eren com símbols de sistema i no s'entenia res,
i hi havia algunes que es feien difícils de llegir perquè eren lletres gòtiques,
doncs jo m'imagino que ha agafat alguna d'aquestes lletres tipografies d'word antigues,
jo he dit-me, aquesta, i foto la X aquí,
i aquest logotip s'assembla a 50.000 altres marques com per exemple el de les bambes Munich,
per començar, saps? No està molt lluny.
No ho sé, jo ho veig claríssim que no, Twitter seguirà sent Twitter,
o sigui, almenys que l'acabin canviant i es converteixi en un, no sé, per dir-ho,
com un revolut de la comunicació, o un revolut,
ells deien que volien ser com l'Amazon de les finances,
és a dir, des d'allà, més o menys ja ho estan aconseguint, pagaments instantanis,
treure pasta de queixers, però pots comprar assegurances, pots comprar cripto,
pots comprar embolses, pots comprar or i plata si tu vols,
i fer altres tipus d'inversions, no sé, estan aconseguint fer una all-in-one app de finances,
i t'agradarà més o menys l'empresa, però com a producte, la veritat és que és molt sòlid,
molt convincent. Si l'on vol arribar aquí, l'única manera que la gent deixi de dir-li Twitter
és que desaparegui el tàim de Twitter, o sigui que no quedi cap vestigi de Twitter
amb el pas dels anys, o sigui que ja ni es tuitegi, però clar, aleshores ja perds una miqueta
per l'essència, i no sé si has d'anar a fer aquesta super app de comunicació
perquè et petes la part de newsletters i fa dos anys compren, o no, el 2020,
no sé, va ser el 2020 o el 21, van comprar a Revue l'empresa aquesta de les newsletters,
que va ser un bon moviment per Twitter, dius hòstia, si la gent s'està passant a newsletters
i tenen un bon engagement, et permeten fer audiències i tal, fusioneu amb Twitter,
que la gent es subscrigui a Twitter, tens que això a transpassar audiència a la newsletters,
monetitzes la newsletters, però no monetitzes a través de Twitter, no sé, jo crec que va ser un moviment
bastant de geni, i va ir a la newsletters i el seu fundador, hòstia, no sé com es diu,
el Martin, és un holandès, anava a tuitejar coses al pal, no sé si formo part d'empresa o no,
fa sis mesos que vaig a la meva plataforma, fa sis mesos que no tinc cap tipus de feina,
però segueixo cobrant de Twitter, fins que un dia sí que, evidentment, el van fer fora,
però és boníssim el timeline del fundador de Revue perquè al final ja estava de tornada tot del pal,
bueno, no sé què estic fent aquí, ningú m'ha dit res, assumeixo que si ningú m'ha dit res,
no estic fora, i li ha anat autejant també a Elon, però al partit del pal,
ei Elon, avui hem estat fora o encara no? Perquè, és cert que tio, era bastant esperpèntica la història,
a veure si et trobo el, com es deia, Martin, Martin the Creeper, em sembla que es diu, sí exacte,
el seu bio és most likely not product at X, molt probablement ja no estic fent producte a Twitter,
bàsicament, abans era el fundador de Revue. Jo diria, no ho sé si encara està,
és que ara fa, jo diria que ja no, però jo diria que ja va marxar. Ah sí, boníssim,
perquè clar, ara fa un mes exacte, Elon va anunciar que la plataforma,
i amb això ja podríem no tancar, però la plataforma et provairà,
et donarà l'oportunitat de tenir les adreces de correu dels teus subscriptors,
perquè la gent se't pot subscriure a tu, si ets un creador de contingut a Twitter i tal,
doncs et donarem les adreces de correu a aquesta gent, i així els creadors de contingut
podran marxar si volen de la plataforma amb els seus subscriptors si és el que volen.
I si li contesti, fa un cotuit, el Martin diu, em sona que hi havia un servei per fer això,
però no me'n recordo del nom, saps com dient, precisament és el que vau comprar subnormals,
i ara us ho heu petat, i ara ho esteu tornant a desenvolupar des de zero, és que és espapèntic,
realment és això, no té ni idea, no ha fet res d'allò que deia,
s'hi ha entrat i s'ho ha mirat tot, s'ha mirat el codi, una polla, no s'ha mirat res,
i està prenent decisions arbitràries, bueno, vaig veient coses per l'Slack,
això, fora, això no sé què és, vinga, fora, i clar, m'havia avançat ràpid,
no sé què és això, m'ho peto, això fa diners ja, no, quan ho vam comprar, dalt,
què costaria xapar-ho? Tant, vinga, xapa-ho, sense haver-se preguntat què era,
perquè clar, si realment estàs construint un sistema de newsletters, de subscripció,
de monetització per creadors de contingut, qui sentit té petar-t'ho i construir-ho,
és que no en menys d'un any, crec que estem parlant d'en menys de sis mesos,
no sé què dius, ens ho hem petat el 2017 i ara ho tornem a intentar,
doncs bueno, s'ha canviat el panorama econòmic, ha canviat l'empresa,
probablement tens una altra situació financera, d'equip, tens un altre equip,
és que no fa ni sis mesos, tio, és ridícul, en fi, que li seguirem dient Twitter, tio, jo...
Twitter, mira, et diré més, no sé si vols afegir alguna altra cosa,
abans de la frase lapidària.
Abans de la frase lapidària, a mi m'agradaria afegir, no sé si tens cinc minutets,
així lliures, abans de tancar, però...
Sí, sí, tinc cinc minuts.
Què és això, els medicaments?
No, ho haurem d'explicar en un altre episodi, tio,
perquè és que jo ja he vist que ens havíem anat per moltes tangents
i no dona, no dona amb cinc minuts, volia parlar del negoci de Mark Cuban,
però ho haurem de deixar per un altre episodi, perquè és que té una mica de xitxa,
per fer-ho en cinc minuts no...
En un altre episodi parlarem de medicaments.
Sí.
Llavors ara és el teu moment per dir la frase lapidària.
És que...
La frase aquesta que he de tancar, que generalment...
Així ho he d'explicar molt les coses, val?
I una d'elles és...
Clar, si Google no és alfabet, val?
I a Facebook no li diem meta, a Twitter tampoc li diré amics.
Saps per què?
He de dir per què ara?
No sé, és una pregunta retòrica, si vols pots contestar, si no...
Sí, sí, sí, he de dir per què.
Tu tens alguna teoria?
Val, tens alguna teoria de per què serà això?
Bueno, a veure, si té alguna teoria, potser gira al voltant del porno o alguna cosa d'aquestes,
però no ho sé.
Bueno, aquesta també és bona, perquè algú va posar, diu, clar, és que a la gent...
Està costant molt posar... O sigui, crec que no han canviat la URL encara, perquè clar,
en el moment en què comenci a escriure X a allò on escrius les URLs,
a la majoria de gent es delatarà.
I ja s'hi ha sortit a totes les pàgines porno, saps?
No, no és per això, no és per això.
Té més a veure amb què som uns...
Som gent gran, Marc, tu i jo ja ho sabem.
Som gent gran dins del cos d'una persona relativament jove, val?
I per què et dic això? Perquè el meu avi, fins que va morir,
mai li va dir carrer fur al carrer fur. Li va dir el dient continente.